210 



kan fornekns, att vissa far^rer, sasom rudt, bldtt och 

 gult, mer framsfaende visa sig under tropikerna, da 

 de deremot aro mer blandade mod andra i de tem- 

 pererade och kalla zonerna, sa torde dock nagot 

 allmant gallande i detta hanseende svarligen kunna 

 antagas. Forf. anfor sasom bevis for sin asigt tal- 

 rika exempel, hvilka likval oftast aro skenbart be- 

 visande; salunda adagalagger hau, huru hos de 

 trenne i Europa forekommande Papilio-arterna, den 

 gula fargen aftager i intensitet mot norden, men 

 tilltager mot sodern. Tager man i betraktande de 

 exotiska arterna, sa forsvinner hela hypothesen, ty 

 bar gifver det sig tillkanna att de tre Europeiska 

 arterna icke kunna jemforas med hvarandra, da de 

 tillhora trenne olika, utom Europa talrikt represen- fl 

 terade grupper, och Podalirius tillhor en grupp, ™ 

 hvars tropiska former aro de farglosaste och tillika 

 tunnast fjellbetackta. Genom hvad nu bh'fvit ada- 

 gaJagdt forfaller tillika Forfrs pastaende, att tunn- 

 fjelliga fjarilar aro egendomliga for norden. Afven 

 bland de Europeiska arterna kunna exempel fram- 

 dragas som strida mot Forfts theori. Man jemfore 

 t. ex. den hogroda Skottska varieteten af Lycaena 

 Hippothoe (kand under namnet dispar) med den myc- 

 ket Ijusare hufvudarten, som forekommer i Tysk- 

 land, och i motsats hartill de blekt fargade exem- 

 plaren fran Lappland af L. virgaureae, med de lifligt 

 roda som traffas i Tyskland. En sa diametral mot- 

 sats emellan tvenne narslagtade arter adagalagger, 

 att i\ei formodade inflytandet ar oss obekant och 

 att den geografiska breddgraden harvidlag icke lem- 

 nar nagon upplysning. Stett. Ent. Zeit. 1855. p. 175. 

 Nomen- Unger bar sokt adagalagga, att en del af de 



klatur. £^j. fjarilarna begagnade namn antingen blifvit oratt 

 bildade, ellcr genom skrif- och tryckfel fatt en orik- 

 tig sammansattning. Han anser salunda t. ex. Ma- 



I 



