3i 



enda vatska och en enda metall, om bott- stapiar 

 lien af uiglas bekliides med nietallblack, t. vatsU 

 ex. staniiiol, kiippt sa att en smal och spit- «ch ea 

 sig fiik lemnas utom glaset. Man slar de*» "**'^"' 

 stiileradt vdtten i glasen, staller t. ex. 3o 

 uiglas bredvid hvarandra och forenar dem 

 pa ett sadant satt att den spetsiga fliken af 

 tennfoliuni ur det ena glaset lagges p^ ytan 

 af vattnet i det nasta, De El. phenomenen 

 aio svaga och upptackas ej utan condensa- 

 torns tilihjelp. Bk stanniol (tennfolium) 

 nyttias ar electriciteten positiv pS metallens 

 sida, men om kopparbleck nyttjas negativ. 

 Den electriska laddningens intensitet aftager 

 om salt loses i vattnet och den ar i matta-. 

 de losningar aldeles ingen. Man betviflade en 

 tid riktigheten af denna uppgift, till dess 

 den bekraftades af Professor Eriviann i Ber-» 

 lin ^Q, som utforligt undersokt Zambonis 

 uppgifter. Han fann att dessa staplars verk- 

 samliet vexer med metailbladens yta och 

 att den, under i ofrigt Hka omstandigheter, 

 ar ju storre, ju betydligare skilhiaden ar 

 emellan de ytor af vattnet som p^ bada si* 

 dor r&kas af metallen. Ermann fann ele- 

 ctriciteten i stapelns poler omvand mot hvad 

 Zamboni uppgifvit, nemligen af Zink nega- 

 tiv och af silfver positiv. Orsaken till den- 

 I; a metaliiska laddning ar det bredametall- 

 bladets contact med vattnet, hvaraf vatt- 

 net p& denna sida f^r den ena El., och foij- 

 aktligen p^ den andra sidan den andra. 

 Vore afven der ett lika stort metallbleck, 

 s& skulle de lika electriska phenomenen pk 



*) Ibid. 1820, St. I. p, /iS. 



