144 



bredning. — I afseende pa saltets mangd i hafvet 

 anmaikes, att den, som tlllkommer de pelagiska 

 arterna i oceanen, utgoi- 3,7 procent, likval blir 

 vattnet sotare mot polerna, synnerligast i narlielen 

 af isfalt och glacierer. De littorala Mollnskerna 

 liafva mindre salt vatten an de pelaglska i samma 

 zon, saledes ocksa polarfaunans arter en rfngare an 

 den boreala och tropiska faunans. I omslutna liaf 

 (atom Medel hafvet) ar saltmiingden ringa, sasom i 

 Svarta hafvet, i Ostersjon, Hvita hafvet, Ocholska och 

 Beringshafvet. De egentligen oceaniska Litoral-Mol- 

 luskerna synas ej fordraga mindre an 2 procent 

 saltmangd, men nagra fa, "Binnen-meer'-Iitorala ar- 

 ter, som tillika hafva en vidstrackt utbredning, t. ex. 

 vissa arter af Mytilus, Litorina, Mya, Tellina, noja 

 sig med 1,7 procent. Vid annu ringare saltmangd 

 borja dessa sega arter att blifva mer och mer for- 

 krympta, tills de vid 0,5 procent icke mera kunna 

 lefva. Samma salthalt utgor ocksa den grans, vid 

 hvilken nagra Sotvattens-Mollusker kunna vanja sig 

 vid hafsvattnet. De oceaniska Litoral-Molluskerna 

 aro utsatta for de storsta forandringarna i saltets 

 miingd, i det forokandet deraf beror pa hafsvin- 

 darna. Vid kusterna af Nordsjon fordraga Molln- 

 skerna en vexling af anda till 1,4 procent. Bland 

 hafsvattnets sailer synas talkjordens latt kunna blifva 

 skadliga for Molluskerna. Om chlorens forhallandc 

 till talkjorden i hafsvattnet normalt kan anses for 

 1: 0,1, sa finnas tva arter af Cardium och flera af 

 Pholadomya, som fordraga en stegring deraf anda 

 till 1: 0,3. Det ar fc3rmodligen haraf man bor 

 forklara serpertinklippors fattigdom pa Mollusker. 

 Med tilltagande kalkmiingd i kusternas narhet fol- 

 jer skalens tilltagande ijocklek i motsats mot de 

 pelagiska arternas. Manga Mollusker synas icke be- 



hofva 



