605 



Jukes, om en korallhank, Afhcnopiim 1847, N:o 

 1032; Bibl. de Geneve, 1848, I, 86. 



Stokes om poly per pa stora djup i antarkti- 

 ska hafvet; Ross, Voyage to the southern and an- 

 tarctic regions, I, 334^ Ed. n. phil. Journ. XLIII, 258. 



Harting, De Magt van het Kleine zigtbaar in 

 de Vorming der Korst van onzen AardboJ, Utrecht 

 1849, lemnar en val ordnad ofversigt. 



Dana anmarker, att ogriipperna i stilla hafvet 

 fcirete en gemensam strykning fran N.O. till S.V., 

 och en allman parallelism, sa Hawaii- gruppen, Mar- 

 quesas, Paumatu, Tahiti-gruppen, Navigatorsoarna, 

 Nya Hebriderna och Nya Caledonien. Salskaps- och 

 Herveyoarna tillhopa med Navigatorsoarna bilda en 

 stor cenlialgrupp, som smaningom bojer sig nord- 

 veslligt, och utgora med Fakaafogruppen, straxt norr 

 om Navigatorsoarna, Ellices, Kingsmills och slutligen 

 iMarshallsoarna en stor kedja af 3800 e. mil, som 

 i sin vestllga riktning bojer sig at norr, och ar 

 convex mot soder. Hawaiigruppen, 2000 e. mil, 

 har en ringa bojning, convex at norr. Marquesas 

 med Fanning bilda en nastan rak linea af 1500 e. 

 m., Panmotus en annan af lika liingd. Nya Hebri- 

 derna och Nya Caledonien hora genom Santa Cruz, 

 Solomonsoarna, Nya Irland, Ajniralitetsoarna till en 

 racka, som bojer sig vestligt at Nya Guinea och 

 Java, och derpa nord vestligt genom Sumatra. Det 

 gifves ocksa transversala riktningar i oceanen. Nya 

 Zeland har en sadan, N. 30^ O., och den fortsattes 

 nordligt i Kermadecoarna och Tongagruppen. Den 

 ar den storsta transversala riktningen och pekar 

 vinkelratt pa Navigators-gruppen. Oar aro endast 

 de hogsta spetsarna af submarina bergskedjor, hvil- 

 kas riklnin^T^ar de hiir ani^fifva. Tillvaron och rikt- 

 ningen af stilla hafvets stora sjunkningsaxel sam- 

 manhiinger harmed. Om man drar en linea fran 



