116 



ere ganske friske. Hos omtrent hvert 10de eller 20de 

 af vore Faar vil man hele Sommeren igjennem fmde een 

 eller flere klare Blaerer siddende i Nettet. Hver saadan 

 Blaere bestaaer udvendig af en kapselformig 'lldvidelse af 

 Nettet selv. Klipper man denne forsigtigt op, saa falder en 

 anden taet indenfor liggende Blaere ud, og denne er den 

 egentlige Blaereorm. Laegger man den i varmt Vand (heist 

 2930 eller af selve det levende Dyrs Varme, hvori den 

 bar h0rt hjemme), saa seer man, at den bevseger sig 

 endog temmelig livligt, deels nemlig ved at snere sin 

 blaereformede Krop sammen i forskjellige Retninger og 

 deels ved at skyde sin smalle Hals og det paa Spidsen 

 deraf siddende Hoved ind og ud. 



Langt senere (1783) opdagede man (den danske Natur- 

 forsker Otto Fabricius), at ogsaa de smaa Blaerer, der ere 

 saa bekjendte i Svinenes Spaek under Navn af T inter, 

 have en lignende Bygning. I hosstaaendeTigur seer man 

 Fig. 3. under A denne Blaereorm, som den 



saedvanligviis fmdes, med Hovedet 



(b) dybt indtrukket i den blaerefor- 

 mede Krop, under B derimod Ho- 

 vedet (d) tilligemed den ledede Hals 



(c) udstrakt af Blserekroppen (a). 

 Ordet ,,Haleblaereorm " (Cysticercus) , skjenner man 



ievrigt let, maa ikke tydes som en blaereformet Orm forsynet 

 med en Hale, men som en Orm, hvis Hale bar Form af 

 en Blaere. 



Kort f0r denne Opdagelse var imidlertid skeet en an- 

 den lignende, maaskee endnu maerkvaerdigere. Blandt 

 Faarene hersker ofte en meget edelaeggende Sygdom, der 

 kaldes Dreiesyge. Det er en Slags Hjernebetaendelse , 

 hvorunder Dyrene uafbrudt og uvilkaarligen dreie Hovedet 



