57 



eflersom de ikke kunne taenke. Det er dog aabenbart ikke 

 vanskeligt at godtgj0re det Modsatte, eftersom formodent- 

 lig Enhver af d'Hrr. selv bar vaeret Vidne til, at den Hund, 

 der f. Ex. seer sin Herre tage Hat og Stok for at gaae ud, 

 kan komme hen til ham og gjere sig laekker for ham for 

 at faae Lov til at gaae med ud, og altsaa selvfelgeligen 

 maa' kunne slutte logisk fra det Ene til det Andet og alt- 

 saa taenke. Enhver veed, at flere Dyr, der leve i Selskab 

 sammen, udstille Skildvagter, naar de kampere, for at disse 

 ved saeregne Skrig kunne underrette de Hvilende om en 

 Fjendes Naermelse; Enhver bar h0rt, at H0nen skriger 

 anderledes, naar den seer en H0g i Luften, end naar den 

 kalder paa sine Kyllinger for at meddele dem den JSde, 

 den bar fundet; ligeledes h0rer der kun en meget kort 

 Samvaeren med Hunden til at vaenne 0ret til at opfatte de 

 forskjellige Modulationer , den veed at give sin Stemme, 

 eftersom den bar opsporet et Stykke Vildt eller en den 

 mistaenkelig, lurvet Person, eller eftersom den vil udtrykke 

 sin Laengsel efter Noget eller sin vaagnende Opmaerksom- 

 hed for Noget. Kort sagt, slige Exempler, der kunde for- 

 0ges i det Uendelige, godtgj0re aabenbart en forud ind- 

 tagen Mening hos hver den, der heri ikke vil see et Ind- 

 begreb af bestemte Lyde for bestemte Ting eller Begreber 

 og saaledes et Sprog. At det er et fattigt Sprog, er vist 

 nok, Dyrenes .Sprog bestaaer, om jeg saa maa sige, vae- 

 sfentligst af Interjektioner; men det passer netop derved 

 til det Standpunkt, som Dyret i aandelig Henseende ind- 

 tager overfor Mennesket, og de Dyr, der i sjaelelig Hen- 

 seende staae laengst tilbage, ere derfor ogsaa alle mere 

 eller mindre stumme og lade i det H0jeste et gjennem- 

 traengende Hviin h0re ved d0delige Mishandlinger, eller naar 

 Brunsttiden driver dem til at s0ge at forplante deres Art. 



