87 



stokken) ligesom den overjordiske Traestamme hvert Aar 

 skyder en ny Generation af urteagtige Skud iveiret, hvis 

 Staengler dog ikke som Traeets Stamme blive traeede og 

 slutte sig til den faelles Baerer, men dee belt eller for- 

 starstedelen bort ved Slutningen af Vsextperioden. 



De her skildrede Udviklingsforhold node os altsaa til 

 hos Traeer og bos Planter med Mellemstok at anerkjende en 

 Raekke af Generationer, hvorved Opfattelsen af dem som 

 Individer nadvendigt modificeres. En anden Betragtning, 

 som bekraefter denne forandrede Opfattelse, kunne vi her 

 endnu tilf0ie. Den individuelle Livsudvikling i den organiske 

 Natur bar et Maal, et H0idepunkt, og naar dette er 

 naaet, naermer dens Bane sig sin Ende; den naturlige 

 D0d shatter det individuelle Liv. Schleiden siger (Bei- 

 trage S. 151): ,,Begrebet om det individuelle Liv forudsaetter 

 ogsaa nedvendigt som sit Kjendetegn, at den individuelle 

 Ded maa vaerebetinget i Organisationen. u Dette er ikke 

 Tilfaeldet med Traeet. Vel ligger ogsaa Traeet tilsidst under 

 for Tidens Magt, men dette synes snarere at vaere be- 

 grundet i ydre for en Del mekaniske Aarsager end i et 

 indre Livsforhold. Jo talrigere de Generationer blive, som 

 Traeet planter over hinanden, desto st0rre bliver de vege- 

 terende Enders Afstand fra Ernaeringens Kilde; jo tykkere 

 den baerende Stamme, desto tyndere det friske Vaev, der 

 forbinder de gr0nnende Skud med de Naeringen optagende 

 Rodender. Den herved vanskeliggjorte Forbindelse mellem 

 de 0vre og nedre Ender maa vel vaere Grunden til, at 

 Vegetationens Livlighed aftager med en vis Alder. Men 

 fordetmeste er det ydre Forhold, som hidf0re Traeets Ded; 

 Vind og Veir slaae det Saar, fra de saarede Steder ud- 

 breder Forraadnelsen sig gjennem det hele Legeme, og 



