76 



som i sammes indvendigt fra bestemte Vaesen. Dette 

 f0rer os tilbage tilbage fra de sidste negative Resultater 

 til den historiske Fremstilling af Forsogene paa en positiv 

 Opfattelse. 



Det fremgaaer utvivlsomt af de tidligere Undersogel- 

 ser, at naar man ikke ganske vil opgive Haabet om 

 at opfatte Planten som et i individuel Skikkelse sig virke- 

 liggjerende Vaesen, maa Organismens Delelighed ikke 

 tillaegges saa stor og afgjerende Betydning, som dette ofte 

 bar vaeret Tilfaeldet, at langt snarere den vaesenlige Sam- 

 menslutning af alle Udviklingens Trin til et i ideal For- 

 stand sammenh0rende Hele, maa gj0re Udslaget. I denne 

 Retning udtaler ogsaaNageli sig i den Slutningsbemaerk- 

 ning, til hvilken Caulerpas Vaext og Formeringsforhold 

 foranledige ham, idet ban erklaerer, at Individualiteten ikke 

 indbefatter Formens Udelelighed i sig som et vaesenligt Mo- 

 ment, og at den overhoved maa opbygges paa en ny og noget 

 mindre materiel Grundvold. Link hentyder i falgende 

 sande Ord netop til denne indre, i Udviklingen sig 

 udtalende Enhed, som danner Individualitetens Vaesen: 

 ,,Man erkjender kun da Individet, naar man 

 veed, at det i forskjellige 0ieblikke bliver det 

 samme." Men Spergsmaalet er nu netop dette: Hvor- 

 ledes kan man erkjende en saadan Enhed i Plan 

 under Omskifteligheden af Former og Stoffer? 

 Hvoraf seer man, at Planten, hvormeget den end kan 

 deles, virkelig forbliver det samme Individ? 



Enhver Udvikling frembyder en Raekke af Phaenome- 

 ner, der ikke blot overhoved optraede i lovmaessig Orden, 

 men paa det Bestemteste vise en Udgang, et Maal og et 

 planmaessigt mellem begge sigbevaegende L0b, og derforhen- 



