129 



i Brysthulen, Bughulen eller en af Naesens saeregne Bi- 

 huler (cella infraorbitalis). Den bar, som Ikterne i Al- 

 mindelighed, en vis Lighed med en Igle, saavel i Form 

 som i sine Bevaegelser, men er som oftest kun et Par Li- 

 nier lang, redlig af Farve og saa gjennemsigtig , at man 

 kan faae hele dens indvendige Bygning at see ved blot at 

 laegge den under Mikroskopet og lade Lyset falde igjennem 

 den. I Aaret 1834 fandt den beromte tydske Naturforsker, 

 Prof. Th. v. Siebold, en stor Maengde af denne Ikte i hiin 

 Naesehule hos den almindelige tamme And. I det lille 

 gjennemsigtige Dyrs JEggeledere og Udrugningsrer kunde 

 han forfolge jEggene i alle Stadier f0r og efter Embryets 

 ferste Dannelse og til selve den modne Yngels Udtraedelse, 

 og, lagde han een af Ikterne i lidt lunkent Vand, saa 

 varede det ikke laenge, ferend heri saaes en Vrimmel 

 af de nyfedte Unger. Disse Smaavaesener, omtrent ^ Linie 

 lange, vare fmidlertid saavel i Udseende som i deres Be- 

 vaegelsersaa forskjellige fra Moderikten , at han umulig vilde 

 Fig- 43- have kunnet antage dem for dennesYngel,hvis han 

 ikke selv havde sect dem udrugesogfedes afden. 

 Hvorledes de see ud under Mikroskopet, 

 vil man finde i hosstaaende Figur 13. 



Det Maerkeligste ved dem er maaskee, at 

 de have to 0ine (de to fiirkantede sorte Plet- 

 ter for paa Kroppen), thi 0ine er noget al- 

 deles Usaedvanligt hos Indvoldsorme, og at de 

 ere besatte over hele Legemet med Fimre- 

 haar, ved hvis Hjaelp de bevaege sig overmaade 

 livli'gt omkring i Vandet. ,,Ja," vil maaskee 

 Enhver falde paa at sige ved at here dette, ,,naar Ungerne 

 af disse blinde, dorske Dyr i JSndernes Legemshuler, i 

 ModsoBtning til deres Foraeldre, baade kunne see og svamme 



