192 



den ved Dyrets fremskridende eller nedhidsende Bevaegelse 

 derfra udgaaende Hovedtraad. ^Edderkoppen lader sig 

 nemlig fra dette Udgangspunkt enten frit haenge ned i 

 Luften, og den fine Traad beviser da sin Styrke ved at baere 

 den forholdsviis svaere Krop, eller den vandrer henover en 

 ,Gjenstand, men ferer og styrer da altid Traaden med en 

 Fod, indtil den atter befaester den et andet Sted, hvilket 

 isaer paa glatte Gjenstande hyppigt gjentages. Naar den 

 farer ned gjennem Luften, hvorved Traaden bestandigt for- 

 laenges fra Spindevorterne , glider det bageste Par Been, 

 der er strakt iveiret, langs med denne for eieblikkelig at 

 kunne gribe fat, naar Dyret pludselig vil standse. Maerker 

 den Uraad, eller den af anden Grund vil entre tilbage til 

 sit Udgangspunkt, vender den sig, idet den med de andre 

 Been griber om Traaden, og alt som den stiger tjlveirs, 

 samler den med de bageste Traaden efter sig til et lille 

 N0gle, som den saa bider af og kaster bort. 



Skjendt alle ^Edderkopper kunne spinde, er det dog 

 kun en vis Gruppe, der af Traadene forstaae at danne et 

 Fangenaet, hvis Anlaeg hos de forskjellige Arter atter er af 

 heist ulige Beskaffenhed. Hvor afvigende er saaledes ikke 

 Korsaedderkoppens, der udspaender sit lodret i Luften 

 i Form af et Hjul med mange Masker, fra Vindu- 

 jEdderkoppens, bvis taette, vandrette Haenge vaev i et 

 eller andet Hjerne saa ofte fortraediger vort 0ie. I dette 

 sidste ligge og krydse Traadene hverandre saa taet, at det 

 faaer Ligbed med det fmeste Stykke Flor. Begyndelsen 

 dertil skeer fra den ene Vaeg, hvor den fastgjor en Traad, 

 som den derpaa ferer med sig i den ene Fod, idet den 

 gaaer ind i Hjernet og derfra over paa den anden Veeg, 

 bvor den i en passende Afstand fastgjar den anden Ende 

 af Traaden, der saaledes kommer til at haenge som en 



