215 



og disse hen paa Efteraaret ere blevne noget store, begive 

 to Baade sig hen til Hulen, hvor de opholde sig; 

 den ene Baad bliver liggende udenfor, medens den anden, 

 hvis Mandskab er forsynet med Knipler, roer ind i Lateret, 

 men vedbliver ved en lang Line at staae i Forbindelse 

 med den udenfor liggende Baad, for at denne kan hale 

 den til sig, hvis den ved S0ens Bevaegelse inde i Hulen 

 skulde blive altfor fuld af Vand. Inderst i Hulen er der 

 en t0r Steenflade, hvor Saelhundene ligge, Hvalpene inden- 

 for og de Gamle, af hvilke den aeldste Han (latu-verjari) 

 er Boets Forsvarer, udenfor; foroven er Hulen hvael- 

 vet som en Grotte. Med Lyset, som hidtil har vaeret holdt 

 skjult for ikke at forstyrre Dyrene, i Haanden, stiger en 

 Mand op paa Steenfladen; baade foran og bag ham ere 

 Folk med tunge Knipler; Later-Forsvareren, som er bleven 

 forstyrret i sin Ro, reiser sig op paa sine Bagpoter og 

 med aabent Gab byder ban, knurrende og brummende, 

 Angriberne Spidsen; ban er farlig at komme i Lav med, 

 og faaer ban fat i Kniplen, er det ikke muligt at vriste 

 den fra ham igjen. Medens nu een Mand s0ger at holde 

 denne Forkaemper i Aande, gaaer en anden bagved og 

 bibringer ham et Slag paa Hovedet, saa han besvimer, 

 hvorefter man overskjaerer bans Strube'; derpaa gj0r man 

 det lettere af med de andre Saelhunde og Hvalpene. 

 Paa denne Maade fanges en Deel Saelhunde mellem Aar 

 og Dag, dog langt faerre nu end f0r, fordi man ikke er 

 klog nok til at skaane nogle; og dog er Formindskelsen i 

 disse Dyrs Antal til stor Skade, da man deels kan bruge 

 Skindet til mange nyttige Ting, deels presse Tran af 

 Fidtet; Kj0det, som skal smage ret godt, spises naesten 

 aldrig. 



