223 



Faeraerne gaae ude baade Sommer og Vinter. Om Som- 

 meren have 'de det ypperligt paa 9e gode Gra3sgange , men 

 om Vinteren er deres Liv ofte suurt nok; thi vel kunne 

 de med Klovene skrabe Sneen bort fraGraesset; men naar 

 den halvsmeltede Snee fryser, ere de ilde fame, og mange 

 suite da ihjel. Ofte snee de stakkels Dyr inde og maae 

 staae under Sneen i 6 7 Uger; de staae da taet sammen 

 og aede Alt bort af den Tue, de staae paa, ja Jorden med, 

 og dog kunne de overleve dette og blive fede det naeste 

 'Efteraar. Undertiden gaae hele Flokke tilses, naar de 

 komme for langt ud paa de store Sneedriver, der haenge 

 ud over Klipperne (skalvur) ; paa denne Maade og ved 

 mange Slags Sygdomme, som Leverikte - Syge (Iglasott) og 

 Dreiesyge (HovuS-stftt), miste Faeringerne Faar i Hundrede- 

 viis. Men r0gte Faeringerne da slet ikke deres Faar? Jo, 

 foruden at mun stundom tager et enkelt svagt Lam hjem 

 og opdrsetter det, er der i de fleste Fjeld-Haver opreist 

 nogle Folcle (b<51) , rigtignok uden Tag og uden H0 i paa- 

 kommende Hungersn0d; men de beskytte dog altid fra 

 Siderne, og her kunne Dyrene holde Varmen, hvor haardt 

 det sneer og fryser. Det forstaaer sig: de snee jo ogsaa 

 her af og til inde, og man bar Exempel paa, at de bar 

 maattet aede Ulden af hverandre for at leve. For0vrigt er 

 der i enhver Bondegaard en saakaldet ,,sej5amadur", som 

 bar Opsigt med Faarene og af og til gaaer tilfjelds med 

 sine Hunde forat unders0ge Hjordens Vilkaar. Faarene 

 ere , som sagt , Faeringens st0rste Velsignelse : af dem 

 faaer ban Fede og Klaeder og Sko og Penge til at kj0be 

 fremmede Landes Produeter for. To Gange om Sommeren 

 samler man nemlig, ved Hjaelp af Hunde, Faarene sammen 

 fra Fjeld-Haven og driver dem ind i en halvrund, til- 



