232 



formige JEg i Ly af de rede Blomster; men henne ved 

 Fjeldvandet, alleryderst iKanten, ligger Lommen og ruger, 

 at han med eetSaet kan komme ud iVandet; thi ban kan 

 jo slet ikke gaae paa Landjorden. Men idet vi gaae ned 

 af Fjeldet igjen, here vi en ynkelig Jamren, en stor, 

 bruun Fugl kaster sig ned paa Jorden og slaeber sig hen 

 med udbredte Vinger, som om den var anskudt; det er 

 Tyvmaagen, som ved at dreie sig rundt paa sit Bryst 

 bar udhulet sig en simpel Rede i den blede Jord langs 

 med Elvens Sider, og nu vil lede Opmeerksomheden bort 

 fra sine Unger. See, det var Fuglelivet paa Bjergene! 

 Det er stille og melancholsk, og denDanske sperger, naar 

 han er kommen til Husene igjen: hvor er Storken, hvor 

 er Svalen og den snaksomme Spurv? Ja de ere der 

 ikke! Der er ingen Snoge eller Freer til Storken, der er 

 for koldt og for faa Fluer til Svalen, og Spurven maa 

 gjerne blive borte. 



Men det eiendommeligste Faenomen i den faereiske 

 Fugle verden erFuglebjergene. Et Fuglebjerg er den 

 steile, mod Havet vendende Vaeg af et Fjeld, som er be- 

 folket med Skarer af visse Arter Sefugle, der have deres 

 Pladser i bestemt Orden. Saadanne Fuglebjerge finder 

 man paa de fleste Klippe-0er i Havet, f. Ex. ved Gren- 

 land, Island, paa Lofoden o. s. v. ; paa Faereerne ere der 

 25. Med Hensyn til disses Stilling er der den Maerkelig- 

 hed, at de alle vende mod Vest og N. V., hvilket vel 

 rimeligst staaer i Forbindelse med Landets geognostiske 

 Beskaffenhed; thi vi have sect, at Bjergarternes Lag saenke 

 sig mod 0st, hvoraf Felgen bliver, at Kysterne ere stei- 

 lest mod Vest, altsaa mest skikkede til Opholdsted for 

 disse Fugle. Desuden fmdes de bedste Med og Fiske- 

 banker vestenfor 0erne, saa at her gives den rigeligste 



