149 



Fig. 19. 



aedende Pattedyrs elier Menneskets (isaer Islaendernes) Lever 

 (see Pag. 118120). 



Naar man bar ladet en Hund synke en af hine mange- 

 hovede Blaerer fra et Faars Hjerne (see Pag. 117), i levende 

 eller aldeles frisk Tilsand, saa finder man nogle Timer 

 efter selve Blaeren op!0st, men Hovederne mcd staerkt ud- 

 straktHals lesrevne derfra, ubeskadigede og levende i Hun- 

 dens Mave. I hosstaaende Figur 19 a og b sees et saa- 



dant enkelt Hoved af en 

 i Hundemaven oplost 

 mangehovet Blaereorm. 

 Dets flade Hals vender i 

 a Kanten, i b Fladen i 

 Veiret. (Den virkelige 

 Sterrelse er Ij Linie.) 

 Er Hunden bleven aab- 

 net nogle Dage efter 

 Nedsynkningen, saa traef- 

 fes den unge Baendel- 

 orm i Tyndtarmen fast- 



heftet til Sliimhinden og allerede forsynet med et vistAn- 

 tal Led, som i c; senere forsynet med en stedse laengere 

 Krop og et tilsvarende sterre Antal Led, f. Ex. som i d 

 af ovenstaaende Figur 19. Den bageste Flade af Ormen 

 (i b , c og d betegnet med en lille Stjerne) bar altid Ud- 

 seende af et Ar, som et Maerke, at det er her, Ormen 

 oprindelig bar vaeret fastheftet til Fa^lledsblaeren. At denne 

 Flade altid maa vedblive at vaere den bageste af Ormen, 

 hvor lang end Baendelormkroppen er bleven (saalaenge 

 Intet deraf er afrevet bagtil), felger ganske naturlig deraf, 

 at Fremvaexten altid er indskraenket til det naermest bag 

 Hovedet siddende Stykke, saaledes som ovenfor (Pag. 140) 



