379 



ban i del Tidsrum en Sviptour til Paris og London. Den 

 Mand maatte skynde sig lidl, ja ban kunde vel endogsaa 

 have Lov til imellem at vaere lidt nerveus og irritabel, 

 men ban saae saa smilende og tilfreds ud, og take saa 

 roligl, langsomt og besindigt, at man ikke skulde ane, at 

 ban laae paa Landet i Jernbanevognene. 



DenHurtighed, hvormed Amerikaneren spiser, er ogsaa vel 

 bekjendt og ofte nok gjort til Gjenstand for Fremmedes Spot. 

 I Familierne maerkes den ikke i nogen stodende Grad; man 

 spiser i Reglen kun to Uetter, drikker ikke Viin til Maden 

 eller Kaffe efter Bordet, og bliver folgelig noget hurtigere 

 faerdig. Derimod bliver man jo rigtignok noget slaaet 

 med Forbauselse , naar man ferste Gang betraeder Spise- 

 salen i et. amerikansk Hotel. Den Voldsomhed, hvormed 

 man styrler ind, naar Klokken lyder, den Begjerlighed, 

 bvormed man river til sig af Retterne og fylder Taller- 

 kenerne taarnheit med de meest heterogene Ting, og den 

 Glubskhed, hvormed man dernsRSt . fortaerer det Hele, me- 

 dens sorte Opvartere fare op og ned med lydlese, slae- 

 bende Fjed, vaekker Forestillingen om Kannibaler ved deres 

 Maaltid, betjente af Markets Aancler. Men naar man be- 

 taenker, at Selskabet ved et amerikansk table d'hOte er 

 meget blandet, at de Fleste ikke kjende hverandre, at 

 Amerikaneren overhovet ikke gjerne converserer , naar 

 ban bar andet at bestille, og mindst med Fremmede, og 

 at Ileglen ,,bjelp dig selv" gjelder, som overall i Amerika, 

 saa ogsaa ved Middagsbordet, hvor de fleste af Ketterne 

 ere opstillede paa engelsk Maneer, og hvor man ofte Inlet 

 fuaer, naar man ikke sorger for sig selv, saa vil man 

 fmde, at det Bedste, han kan gjore, er al spise og spise 

 hurtigt, og det gjer han. Mindst af Alt er Amerikaneren 

 desuden Gourmand; han seer med Foragt paa Enhver, 



