262 



bar aabenbart samme Oprindelse, som Dr. Rinks Meteor- 

 jern, og maa hidrere fra samme Fald. 



Meteorstenene have i det Hele taget en ikkun ringe 

 Haardhed, og enkelte af dem ere saa blode, at man kan 

 gnide dem istykker med Fingrene. Det hidrerer oiden Tvivl 

 fra denne ringe Sammenhaeng, at vi saa sjelden fmde Me- 

 teorstene, som man ikke ligefrem bar seet nedstyrte, 

 medens vi kjende en Msengde Stykker af Meteorjern, om 

 hvis Fald vi ikke have den ringeste Efterretning , og det 

 maa uden Tvivl tilskrives denne Omstsendighed , at mine 

 Bestraebelser for at finde Meteorstenene ved Byen 0rsted i 

 Fyen, hvor man endnu angiver Stedet hvor de fleste skulde 

 vaere faldne, have vseret aldeles frugteslese. 



Det er klart, at naar Meteorstene imdertiden have en 

 saa ringe Sammenhaeng, at de kunde gnides istykker med 

 Fingrene, kan ogsaa det Tilfaelde indtrseffe, at de allerede 

 i Luften blive fiindelte og som Stov komme ned paa Jor- 

 den. Men det er ligesaa sikkert, at man her er udsat 

 for langt st0rre Feiltagelser end ved de egentlige faste Me- 

 teoriter. Snart bar man antaget vulkansk Aske for Meteorstev, 

 og jeg skal kun anfore et enesteExempel, bvor Ghladni bar be- 

 gaaet denne Feiltagelse. Den 20de October 1755 faldt der 

 med sydvestlig Vind sort St0v paa Shetlandseerne , som 

 lugtede af Svovl, om hvilket Ghladni beni33rker, at det ikke 

 kunde komme fra Hekla, fordi Vinden var S. V. Jeg maa 

 tilfaie, at Hekla paa den Tid ikke havde noget Udbrud. 

 Derimod begyndte et voldsomt Askeudbrud af den ligeledes 

 paa Island beliggende Vulkan Eatlegiau, den 19de October 

 i samme Aar, og Udbruddet var staerkest netop den 20de 

 October. St0vet hidrerte altsaa fra denne islandske Vulkan, 

 og hvis den Omstsendighed, at det faldt med en sydvestlig 

 Vind, kunde opvsekke endnu nogen Tvivl, om det virkelig 



