60 



i tlelle Lehn. I Bcgyndclseii synes dog denne Rcl ikke al have givel 

 Anledning til Tvisl, formodeiUlig fordi dc Maend, soin Ilcrlugon ikke 

 oiiskede i sin Tjcricstc, almindcligen alter gik lilbage til, cller furbleve 

 i den dengang hxderlige Bondesland, hvortil de cgcntligen hurte. Men 

 senere lod man dot ikke blive dcrvcd. Jo vigtigere det var for den 

 Enkellc at holdc sig i en Stilling, der ene aabnede Udsigt til Ilaedcr, 

 Magi eg Indflydelse, desto bctaenkeligere blev for ham det Tilfaclde, at 

 Uertugen ncgtede ham Plads iblandt sine Maend, Ilan grab dcrfor den 

 Udvei, der var ham levnet, at traede over i Kongcns Tjenesle. En 

 saadan Acqvisilion maalle under de davaerende Forhold i Almindelighed 

 vicre Ivongen velkommen, eg Letheden ved at ivaerksaelte en saadan 

 Overgang, gjorde den maaskee desto hyppigere. Kongen kunde paa 

 den Maade vilkaarligen forringe Hertugens Indtsegter; thi del Jordcgods, 

 som disse Kongens Maend dyrkcde, blev afgiftsfrit, oagtet Eicren ikke 

 ydede Hertugen, men Kongen Krigstjeneste til Vederlag for denne 

 Frihcd. Tverlimod kunde de, naar en Krig udhrod , siddende rundl 

 omkring i Landet paa deres befaeslede Borge, vajre farlige Fjender for 

 Hertugen, viglige Stolter for Kongcns Sag. Hertugen og bans Embeds- 

 raacnd chicanerede derfor gjerne Kongens Maend, deres Bonder og Tje- 

 nerc saa meget som muligt, og begyndte, som det synes, enhver Krig 

 med at fordrive saa mange af dem, som muligt, fra deres Eiendom. 

 Under Stridighederne raellem Kongen og Hertugen i Slutningen af 13de 

 og Begyndelsen af 14de Aarhundrede gave disse Forhold idelig Anled- 

 ning til Klage fra begge Sider, indtil Kong Erik Menved, for at sto[»pe 

 ogsaa denne Kilde til Uenighed, ved Fredsslutningen i Nyborg i Februar 

 1317 gav Slip paa den Fordeel , som Loven hjemlcde ham, idet han 

 lovcdc ikke al ville anlage flere Vasaller i Hertugdoramet, end dem, 

 han allerede havde, imod at Hertugen lovede paa sin Side ei at ville 

 lage nogen af Kongens Maend i sin Tjenesle. 



Det var at vente, at denne Overeenskomst i Nyborg 1317 vilde 

 gjore Epoque i den slesvigske Adels Historie. Nu forst kunde denne 

 udvikle sig som en for sig bestaaende Corporation, efterat den For- 

 bindelse, hvori den paa en Maade havde staaet til den ovrige danskc 

 Adcl, var haevet. Man skulde have troel, al Hertugen i sin egen vel- 

 forstaaedc Interesse, vilde have fremmct en saadan Udvikling, og saa- 

 Icdes bcnytlct den Uforsigtighed, som den dauske Konge havde gjorl sig 



