52 



soge Ilavn i Norge; den anden anlagt af Hans Lindcnov i Anicdning af 

 Walkcndorfs overilede Adfaird med den bckjendle Mogens Ileincscns 

 IlcnrcUelse. 



Den foiste af disse Sager bicv paakjcndl d» 4de August og fik 

 del Udfald, som ogsaa Slange bereller (Christ, d. 4des Hist. S. 42 — 43), 

 at begge Parlor frifandles for hinandens Tillale,- da Storm og Uvejr an- 

 toges at have foranlediget, at Skibene bleve lajk, som del hedder i Dom- 

 men, „derfor toge Vi den Tale overtvert og have dem ellers undskyldl 

 paa baade Sider i alle JVJaader." Men Dagen efler tinder man i Rigens 

 Dombog Dom afsagl i en Sag, hvor Skibsflaaden, som den kaldes, alter 

 berSres og Walkendorf freratraeder paa en Maade, som giver denne 

 Sag en vis Maerkelighed» Tre Personer, hvoraf den Forste, Markus 

 lies, Aaret iforvejen var entledigel fra sit Borgermesterembede i Kjo- 

 benhavn, den Anden Peder Andersen, der havde vaeret Byfoged, og den 

 Tredie Enken efter Claus Rytler, der havde vaeret Borgermesler siden 

 1584 og var dod 1589, fore Klagc over Peder Frandsen, der i dette 

 Aar var bleven beskikket til Byfogod i Kjobenhavn, fordi han d. 25de 

 Mai 1590 om Naltetide havde sendt tre af Sladens Sogneprsester i 

 Fffingslet lil en Qvinde, Anne Coldings, som var anklaget og domt fra 

 Livet for Troldom, for at forbore hende tiUigemed hendes Dommere 

 og dem, for hvem hun havde aflagt Bekjendelse, „uanseet at alle slige 

 Sager skulle forhores paa Raadhusel og Bytinget af verdslig Ovrighed 

 og ikke udi Vinkler af geistlige Folk om Naltetide, „ligesora de og for- 

 meente, at Byfogden var partisk i Sagen, da en af ,,de beryglede 

 Qvinders Son havde bans Soster lilaegle.'' Byfogden erklserer, at han 

 havde handle! efler Borgemesteren Albret Albretsens Befaling og denne 

 paaberaaber sig, dertil at vaere beordret af Walkendorf og Cortilz Vif- 

 ferdt. Walkendorf slaaer nu fiem og forklarer, at hvad der var skeet 

 ikke var foretaget i den Hensigt, at Praeslerne skulde holde nogel For- 

 hiir, men da Anne Coldings allerede var domt lil at braendes den naesle 

 Fredag, var del en chrislelig Ovrigheds Pligl at sende Praeslerne til 

 hende for hendes Saligheds Sag, og at dersom Byfogden eller Praeslerne 

 anderledes havde gjort, maalle do selv forsvare del; icivrigt tilfojer han, 

 „al den Tid shal hun ikke heller noget have bekjendt om Skibsflaaden, 

 men derom cr siden blevet rygibartJ''* Denne uden videre Forklaring frem- 

 salle Ytlring bliver paafaldendc, naar man laeggcr Mairkc lil, at Anne 



