58 



Ke- 



rned Langeland, soin el eget Ilerlugdomme. Dcrmed var dog Striden 

 ikkc endl, og formedclsl den indre Gjaering i Landet blev Herlugen 

 alter en farlig Fjende. Derfor fandl Kongen sig endellg i at iiidromme, 

 ved Fredslutningen i Ilorsens den 9de August 1313, Valdemars Son 

 Erik, der da var Herlug i Jylland, Besiddelsen af alt det Kronen til- 

 horende Gods, som laae indenlor Hertugdoramets Graendser, imod at 

 Kongen beholdt Langeland. Saaledes blev Herlugen endelig Herre over 

 det lajnge omlvislede Gods. Hvor bctydeligt delle Krongods var i 

 Aaret 1231, sees af Kong Valdemars Jordebog Pag. 12 — 17 (Scr. R. 

 Dan. VII, 521 fgO- Isajr var det saakaldle Ronunglef (udyrkede, tildeels 

 skovgroede Straekninger, som i en aeldre Tid vare tilegnede Kronen, og 

 som forst eflerhaanden, som de opdyrkedes, bleve indbrlngende Domainer) 

 meget betydeligt i denne Deel af Jylland. Dertil horle (ifolge Jorde- 

 bogens Pag. 45 fg.) blandl mere Klippa^lef (en Deel af Lyngtoft Her- 

 red), Gyaelting (hele det ostlige Hjorne af Landskabet Angeln), Jarnwith 

 og Karap (hvorved forraodentlig betegnes det bele Land imellem Slien, 

 Ostersoen, Eideren og Trenen, som indlil det lite Aarhundrede synes 

 at have henligget nsesten ubeboet, og hvoraf endnu Aar 1231 neppe en 

 Tredicdeel var opdyrket (s Jordebogens Pag 17). Men foruden delte 

 Konunglef naevner Jordebogen tillige meget andet Kronen forbeholdt Gods 

 i Sonderjytland, som allsaa bliver at henfore til deu anden Classe af 

 kongelige Domainer, som Jordebogen kalder (Pag. 22, 26) patrimonium. 

 Under de paafoigende Stridigheder om Eiendomsretlen er det sandsynligt, 

 at Kronen deels bar tabt, deels stilt sig ved en Deel af disse precaire 

 Besiddelser. Imidlertid seer man af den Dom, som Erkebispen og sex 

 andre Biskopper, som udvalgte Voldgiftsmaind i denne Sag, paa Dane- 

 hoffel i Nyborg fajldede den 28de Mai 1285 (Suhm. Danm. Hist. X, 

 1024 — 1026), at endnu en betydelig Deel af dette patrimonium til- 

 ligemed hele det omtalte Konunglef var Kongen og Kronen tiihorende. Da 

 alt detle Gods 1313 blev overladt Herlugen, var vistnok een Anledning 

 til Tvist haevet, men der var nok lilbage. Der havdc cndog i den sidste 

 Tid viist sig en ny Anledning til Slrid, som tidligere ikke var bleven 

 omtalt, nemlig de kongelige Hairmffinds uheldige Stilling i Hertugdommet 

 ligeoverfor Herlugen og bans Embedsmaend. — De Hetligheder, der danne 

 Grundlaget for den danske Adels Privilegier, vare hos os, som anden- 

 slcds, oprindeligcn personlige; kun Vederlag for ydet Krigstjenesle 



