19 



i sin Frederik d. 2dens Kronike omstaendelig omtaler o^ som 

 i det sidst udgivne Haefte af Danske Mao^azin er bragt paa ny i 

 Erindring ved de der meddeelte, i Consistoriums Archiv forefundne 

 Actstykker, blev bemeldte Praest domt fra Livet paa Grund af en 

 af ham forfaltet Nidvise, hvori ban havde beskyldt Biskoppen i 

 Skaane Niels Hvid for Ty veri. Uagtet Consistorium , som havde 

 domt ham uvaerdig til den gejstlige Stand og overantvordet ham 

 til den verdslige Ovrighed til Afstraffelse, gik i Forbon for ham 

 hos Kongen, blev dog den af Raadstueretten i Kjobenhavn hatzi 

 idomte Livsstraf exeqveret Dagen efterat Dommen var afsagt^ og 

 Resen fortaeller, at det var i Folkemunde, at Mester Jacob paa 

 Retterstedet havde sagt disse Riim: 



„Skal nu Mester Jacob miste sit Liv 



For Hanen gael, 



Saa er dog Bispen en Tyv 



For Stenen ban stjal." 

 Hvad der for Retshistorien gjor denne Dom maerkelig, er, at 

 der ikke fmdes noget gammelt Lovbud, hvorpaa den kan taenkes 

 grundet, og da Raadstuerettens Dom ikke er i Behold, kan derfra 

 ingen Oplysning hentes. Den kan allene oplyses ved Hjelp af 

 aeldre Praejudicater, som vise, at det allerede i det 15de Aarhun- 

 drede bar vaeret Retspraxis. at domme Injurianten, som havde gjort 

 en ubeviislig Beskyldning, efter Talionsprincipet, naar Beskyld- 

 ningen gik ud paa en Forbrydelse, saa at Injurianten kom til at lide 

 den samme Straf, hvormed den Beskyldte vilde vaere bleven strafTet, 

 dersom Beskyldningen havde vaeret sand. En Dom, afsagt paa 

 Viborg Landsting i Aaret 1433 og som fmdes i det Arne-Ma- 

 gnaeanske Pergamentshaandskrift Nr. 11, 4to, udtaler dette som et 

 almindeligt Princip: „ath huilken Man thcr leggher en Uaere til oc 

 kan thet ey bewisae, men worther thermet tilbagedroffuen , tha 

 burde hanum at lydhe then same reth oc dom, som then andhen 

 skulde haffd liidhet, om han haffde thet o/fuer hanum bemist, som 

 han haffde hanum olfuet^salfd.'' En Note i Haandskriftet henviser 

 til den canoniske Ret, som for Calumni anvendte denne Straf (can. 

 2 qu. 3 c. 2) og her er udentvivl den rette Kilde, hvoraf den senere 

 Carolina udentvivl bar ost, naar den i Art. 110 fastsaetter denne 



