k 



61 



(ikke mindre end 23 Diphthoiiger, foruden de almindelige 8 Vocaler; 

 derimod mangier det ikke blot endeel Consonantlyd (b, d, f, g, x, 

 y, z)j men kiender desuden ikke, eller undgaaer naesten aldeles Sam- 

 menstod af haarde Consonanter. „Der fmdes i det hele fmnske Sprog 

 ikke et eneste Ord, som begynder eller slutter med to ulige Con- 

 sonanter" (Gottlund. p. VIII.); og med Undtagelse af sk og st, i 

 nogle enkelle faa , Tilfaelde , forekommer der heller intet Exempel 

 paa, at tre Consonanter umiddelbart slode sammen i Midten af et 

 finnsk Ord. Naar vi hertil la?gge Alliteration og Assonants i Tone- 

 fald og Stavelser , en afgiort Tendents til Harmonic og Melodic, 

 (der bl. a. yttrer sig i en regelret Ombytning af ligeartedc Voca- 

 ler i Ordcne, for at frembringe en storre Samklang) og en altid 

 noie bestemt Accentuation , der betinger dette Sprogs Metrik og 

 Rhythmik: da have vi heri Beviser nok paa en poetisk Charakteer 

 i det finske Sprogs phonetiske Elementer, som ganske svarer til 

 dels indre og ideelle Charakteer og Stemning, hvorved det er 

 fortrinligen skabt for de milde, folelsesfulde, idylliske og erotisk- 

 lyriske Tonarler i Poesien. 



Selv et ganske hurtigt Overblik af den finske Sprogorga- 

 nisme , dens Orddannelse og Lydlaere vil overbevise Enhver om 

 Sprogets store Eiendommelighed, baade fra den grammatiske og 

 den phonetiske eller musikalske Side. I Lydsystemet er alleredc 

 den almindelig herskende trochaeiske Rhythmus , der saa at sige 

 ganske udelukker den jambiske, en betydende Egenhed. (Alle 

 svenske, i det Finnske optagne Eenstavelsesord have derfor faaet 

 en Bilyd, oftest paa i eller u, f. Ex. Sosck, F. Scekki; Halt, ¥. 

 HatluJ I Stavelsens Opfatning og Betydning adskiller det Finnske 

 sig staerkt, isa?r fra de semitiske Sprog. Hverken Vocalen eller 

 Consonanton er det veesenllige Hoved-Element i Stavelsen; begge 

 ere lige gieldende og lige uforanderlige i Ordets Rod; og beggc 

 staae i samme Kategorie , som Middel til det samme rhylhmiske 

 Oiemed , i Stedet for at andre Sprog seedvanligen her tillsegge 

 Vocalen Hovedvirkningen. Af denne Slraeben efter Harmonic 

 imellem de to Lyd-Elementer opstaaer hiin ovenfor naevnte Egen- 

 hed i det finnske Sprog, at intet Ord kan begynde eller ende 

 med to eller Acre Consonanter. CHeraf ogsaa endeel fremmede 



