119 



fordairvelig for den forste som for den sidste. Synoder finder lian 

 beltcnkelige, og udvikler de betydelige Tvivlsmaal, der opstaae 

 med Hensyn til Maaden, hvorpaa de maalte dannes, naar de skulle 

 virke gavnligl for Kirke ogf Slat, ligesom lian og anforer vigligo 

 Vidnesbyrd for at de forhen have havt en niodsat Virkning. Han 

 finder derhos, at i cthvert Tilfa*lde en Presbyterialforfalning maatte 

 gaae forud for en Synodalforfafning. I fo ran forte Henseende synes 

 der at vaere en ineget slor Forskjel irnellem Ulmanns og Rosen- 

 vinges Mening; men den forste turde dog maaskee heller ikke 

 have nogen fast Tiliid til Synoders gavnlige Virksomhed; kun fandt 

 han, at de, efler Tilstanden i Tydskland, vare uundgaaelige. 



Rosenvi!)ge har vistnok ikke sagt noget betydelig Nyt om den 

 store og vanskelige Sag han her har behandlet; og dette har 

 heller ikke hiin tydske Theolog gjort. Men det have de neppe 

 heller tamkt sig, hvorimod de kun have sogt at henvende deres 

 Landsmaends OpniaBrksomhed paa de store Farer, som den hele 

 Samfundsordcn vilde vaere udi-at for ved overilede Beslutninger, 

 angaaende hiint store Anliggende og det have de udfort paa en 

 smuk og indtraengende Maade. Naar Rosenvinge baade her og 

 ved den foranbenajvnte Leilighed heller har villet udtale det der laae 

 ham paa Hjerle med fremmede Forfatteres Ord end med sine egne, 

 saa havde det allerede sin tilstraekkelige Grund deri, at han fandt 

 dette fremfort med en saadan Klarhed og Eftertryk, at han ikke 

 tiltroede sig selv at sige det ligesaa godt eller endog bedre. Men 

 maaskee han og har taenkt at de Advarsler, som han onskede at 

 bibringc sine Landsmaend, vilde finde bedre Indgang, naar de kom 

 frem som henvendte til andre Folk under Omstaendigheder, der 

 for en stor Deel vare forskjellige fra dem hvorunder det danske 

 Folk befandt sig, men dog ogsaa havde en Deel lilftelles med disse, 

 ligesom og de fremmede Forfatteres Tale allerede derved maatte 

 faae slorre Vacgt, at de havde seet de Farer, hvorimod de adva- 

 rede, na?rmere under Oineiie end enten Rosenvinge eller nogen 

 anden her i Landet havde havt Leilighed til. Det var sandelig et 

 beskedent Forelagende hvorpaa han her indlod sig. Jeg er og 

 vis paa at han dermed kun forbandt lidet Haab om at finde nogen 

 Opmserksomhed for det han fremforte; men han fandt sig i sin 



