144 



1744 S. VII: „fordi dets Indhold ikke horer ii\ Bossuets Arhe'ider.'* 

 Del findes alligevel i den forste Udgave af Instruction sur les etats 

 d'Oraison, Paris 1697 og* forer til Tilel: Actes de la condemnation des 

 Quietistes. Men man foler sig ligesaameget skuffet som forundret, 

 naar man her, med Undlagelse af et Brev til Pave Innocentius XI 

 fra Cardinal Caraccioli, Erkebiskop i Neapel (dal. 30 Jan. 1682), 

 hvori Molinos end ikke najvnes, og et andet Brev (dat. 7de Oct. 

 1687) fra Erkebiskop Palafox i Sevilla, der lykonsker Paven til at 

 have opdaget og straffet „den trolose Mollnos's afskvelige Vildfa- 

 relser og skra^kkelige Udskeielser, soin han havde vidst ved 

 djaevelsk Kunst og Hykleri til en Tid at skjule for en uendelig 

 Maengde Mennesker, til hvis Tal Brevskriveren lilstaaer om sig selv, 

 at han ulykkeligviis eengang havde hort" — ikke finder andet, 

 end de officielle Docunienler, som ere blevne iidbredte af selve Inqvi- 

 sitionen, og som derfor findes aflrykte i flere theologiske og histori- 

 ske Skrifler, der handle om Qvietismen ; nemlig et Circulaire, ud- 

 stedet (15de Febr. 1687) af Inqvisitionens Formand, Cardinal Cibo, 

 indeholdende i 19 Artikler de fornemsle qvietistiske Vildfarelser; 

 Inqvisitionens Decret (28 Aug. 1687) og den pavelige Bulle (20 

 Novbr. 1687), hvorved 68 Saetninger, som Molinos skal have ved- 

 kjendt sig at have troet og lajrt, men som han senere skal have 

 afsvoret, fordommes; og endelig fire andre Inqmsitionsdecreter 

 (5te Febr., Iste April, 9de Sept. 1688, 30te Novbr. 1689), som 

 fordomme endeel navngivne qvietistiske Skrifter^^). Man skulde 

 efler den Maade, hvorpaa Bossuet bar indledet sin Meddelelse af 

 disse Aclstykker, have venlet ganske andre Oplysninger. Thi for 

 det Forste var det besynderligt at tale om Aclstykker, som vare 

 faldne Udgiveren i Haenderne Cqui sont tombes enlre mes mains), 

 naar dermed vaesentlig ikke meentes andre;^ end de Decreter og 

 Duller, som allerede i et Decennium (1687—97) havde vaeret be- 

 kjendte over hele Verden. Dernaest behovede Bossuet, for at 

 oplyse, hvor farlige de qvietistiske Anskuelser kunde blive for 

 Religion og Saedelighed, saa meget mindre at henvise til Pavens 



'*) De 6vrige Aktstykker i denne af Bossuet udgivne Samling have aldeles Intel 

 med iMolinos's Sag at gj6re,men angaae de qvietistiske Bev«gelseri Frankrig. 



