146 



ledning til at erklaere den hele Anklage mod Molinos, forsaavidt 

 den gik ud pan, at han skulde have anvendt sin Laere til skjaen- 

 dige Forforelser og Misgjerninger, for en Opdigtelse, grundet i 

 Had og Forfolgelsessyge hos dot katholske Hierarchic. „Det havde 

 vsBret bedre" — siger Weismann (Memorabil. Eccles. 1. p. 535) 

 — „om Biskoppen af Meaux havde beviist speciem facti^ end med 

 rhetorisk Veltalenhed udbredt sig om Muligheden af de Vildfarelser 

 og Synder, hvori selv aandeligsindede Mennesker kunne henfalde, 

 hvad Ingen vil falde paa at tvivle om". Ikke destomindre synes 

 Bossuets Auloritel for stor til at man uden videre tor beskylde 

 ham for en saadan Letsindighed eller en saa oprorende Falskhed 

 og Grusomhed, at han blot efter lose Bygler skulde have skjjendet 

 en Ulykkcligs Efterma?le, der til den Tid, hvor Bossuet udarbeidede 

 sit Skrift, allerede paa niende Aar var berovet sin Frihed og i 

 Egenskab af overbeviist Ha^retiker var domt til for sin Livstid at 

 sone denne Brode med et eensomt Faengsels Straf og Vaneere*"*). 



Desuden gives der endnu andre Omstaendigheder, som maae 

 tages i Belragtning, inden man fra Bossuets Tilbageholdenhed med 

 at levere speciellere Oplysninger om Molinos's pcrsonlige Forhold, 

 slutter til sammes Uskyldighed. For det Forste vide vi ikke, 1 

 hvilken Udstrsekning det var Bossuet tilladt at meddele alle de 

 Oplysninger, hvoraf han var i Besiddelse med Hensyn til delle 

 Punkt. Fordi der mellem Geistlige, som maaskee nod en storre 

 Tiltro hos de hoiere kirkelige Autoriteter, circulerede Afskrifter 

 af Molinos's Procesacter, turde derfor just ikke en enkelt af disse 

 Meend ansce sig bemyndiget til at ofFentliggjore dem i deres Fuld- 

 steendighed. Dernaest kunde Indholdet af dissc Acler, endog uden 

 Hensyn til et udtrykkeligt Forbud mod deres offenllige Bekjendt- 

 gjorelse, vajre af den Beskaffenhed, at man maatte have Belsenke- 

 lighed ved at lade dem komme til det store Publicums Kundskab. 

 Vi have fra den nyeste Tid i selve den protestantiske Kirke et i 

 flere Henseender maerkeligt Sidestykke til Molinos's Historic. 1 



*) Bossuet slutler sit ovennaevnte Skrift (i A. 1697) med den Anmaerkning, at 

 medens man var i Be^reb med at ende Trykningen deraf, var der indloben 

 Efterretning om, at iMolinos var dod d. 29 Dccbr. 1696 , „efteral have mod- 



- tflgct alle Sacraraenter med mange Kjendetegn paa Fortrydclse,^' 



