149 



bans LcBre. Del er lykkedes bans Modslandere i den Grad at 

 tillntelgjore ethvert Spor af bans rige skriftlige Eflerladenskab, at 

 vi nu kun bave to trykte Va)rker og Fragmenterne af to Breve 

 fra Molinos Haand, for at kunne domme om bans Grundsaetninger 

 og Ta3nkemaade. Af disse Skrifter er det ene bans Hovedva^rk, 

 den saakaldte Aandelige Veiviser, der ind fortes i Verden med de 

 meest glimrende Lovtaler af hoitstaaende Geistlige og Tbeologer, 

 som liideels vare Medlemnier af den samme Ret, der tolv Aar 

 senere fordomte det i de staerkeste Udtryk. Men denne Fordom- 

 melse stolter sig dog naermest til en Msengde Saetninger, der 

 skulle vaere uddragne af Molinos's Boger og Haandskrifter i Al- 

 mindeligbed. Vi kunne saaledes ikke vide, bvorvidt disse Saet- 

 ninger, der, losrevne af deres Sammenbaeng og berovede al For- 

 klaring fra den Forbindelse, hvori de oprindeligen fandtes, danne 

 et Slags System af de forfaerdeligste Maximer, ere tagne fra 

 Skrifter, til hvilke der ikke laenger haves Adgang. 



Imidlertid kan det ikke naegtes, at mange af disse Yttringer, 

 der traeffes af den pavelige Banstraale, deels gjenfmdes, deels 

 bave deres Paralleler i Molinos's „Aandelige Veiviser". Derimod 

 er det et Sporgsmaal, om ogsaa Molinos virkelig bar forbundet 

 den Mening dermed, som Paven og Inqvisitionen ved deres For- 

 dommelsesdecreter bave fundet deri. 



Medens nu Forsvarerne af Molinos's La)re bave paastaaet, at 

 den af Jansenisterne paaberaabte Adskillelse mellem question du 

 fait og question du droit med langt storre Ret kunde gjores gjael- 

 dende for Molinos end for Jansenius med Hensyn til de af Paven 

 fordomte Saetninger, findes der paa den anden Side selv blandt 

 den Kirkes Tbeologer, som ikke folte sig bundne ved den pave- 

 lige Autoritet, og bvilke derfor maatte antages for saameget mere 

 upartiske Voldgiftsmaend, en saa stor Afvigelse i Betragtningen 

 og Dommen over Molinos's Bog, at naar Spener, Franckey Arnold 

 o. A. troede ved dens Bekjendtgjorelse sikkrest at kunne bevise, 

 bvor uretfaerdigen der var handlet mod dens Forfatter, og at 

 gjore Religionen en Tjeneste ved at oversaette og udgive den paa 

 ny, meente Jurieu o. A., trods deres bittre Had mod den romerske 

 Antichristen og bans Tjencre, at finde den Mistanke, som var 



