117 



med Rosenvinge har ledsaget sin Oversaeltelse, anbefaler denne heller 

 ingenlunde et Arvekammer, men han mener kiin, at den Afdeling 

 af vor Rigsdag, der skulde holde igjen mod den brusende Bevae- 

 gelse, skulde udgaae fra Valg af de store Grundeiere med Til- 

 saetning af nogle af Kirkens og Statens meest belydende Maend. 

 Denne noget lost henkastede Tanke vilde uden Tvlvl have behovet 

 nogen Forklaring og Lempning; navnlig vilde han neppe have 

 havt Ret, hvis han havdc meent at Valgene til del Kammer, hvori 

 Modsland mod slige Bevapgelser skal soges, blot skulde gaae 

 ud fra dem, som man naermest vilde forstaae ved de storste 

 Grundeiere, med Undtagelse af de mange andre Stillinger, der 

 give Formodning om Uafhsengighed og Sands saavel for en fast 

 Retsorden som for en fremskridende Udvikling af Samfundsfor- 

 holdene. Men iovrigt er der i ingen af de Tanker, som Rosen- 

 vinge her enlen i eget Navn eller som laante af andre Forfattere, 

 har forelagt) Almeenheden Noget, der forend 1848 vilde have ude- 

 lukket Nogen af de Frisindedes Tal, og neppe ville de heller 

 nu have denne Virkning, i al Fald vil dct ikke vare laenge. 



Under det sammc Indtryk, der havde fremkaldt foranforle lidet 

 Skrift, havde Rosenvinge allerede kort forud udgivet et andet 

 under Tilel „Nogle Ord om vor Nulid og Fortid" hvilket han havde 

 oversat af Dr. Ullniann og ledsaget med et Forord. Det var den 

 for den saedelige og borgerlige Orden navnlig i bans Faedreland 

 saa belaenkelige Gjaering, der ved den 24de Fbr. havde faaet et 

 saa voldsomt Fremstod, hvorved den tydske Theolog blev bevaeget 

 til at tale de Advarselsord til sine Landsmaend, som Rosenvinge 

 nu og frembar for sine. Hvad UUmann fornemmelig vilde lapgge 

 sine Landsmaend paa Hjerte, var, at ingen Statsbygning staaer fast, 

 der ikke hviler paa en saedelig Grundvold, og at Saedeligheden 

 ikke kan have sit fulde Liv og sin rette Kraft uden Anerkjendel- 

 sen af en allstyrende hellig Magt, men at der ikke gives nogen 

 kraftig og dybt virkende, ingen sand folkelig Religion uden den 

 christelige. I Henhold dertil udvikler han, hvorledes det var hoist 

 fornodent at gjore Alt for at give den christne Kirke den rette og 

 fulde Yirksomhed og formaner i Saerdeleshed Theologerne til at 

 virke saavel ved Evangeliet som ved dets Gjerninger. Han anseer 



