57 



det Ringcste den one, Hell, havde en stor Anseelse og behandledes mod 

 inegen' Opmaerksomhed. Senere ere nogle Gange botaniske Afhand- 

 Unger forelagte Selskabet, der i Plantebeskrivelserne indeholdt et st«rkt 

 latinsk Element, saasoni af Rottboll 1783, Schousboe 1800, Schumacher 

 1829, men ingen saadan Afhandling er dog fuldstoendig trykt paa Latin, 

 men alle de indledende og almindelige Afsnit paa Dansk; i Schousboe's 

 Afhandling ere endog de specielle Beskrivelser og Diagnoser givne baade 

 paa Dansk og Latin. 



Committeen skjonner nu ikke rettere, end at dette af Selskabet 

 hidtil opretholdte Princip fremdeles bor bevares og folges ukra^nket. 

 Det er, om man end ikke vil la^gge Va;gt paa Eenheden i Selskabets 

 Skrifters Form eller urgere det mindre Hensigtsmajssige i Oplcesningen 

 af Afhandlinger i fremmede Sprog (der vilde vaere en Folge af deres 

 skriftlige Redaction deri) ingenlunde iiden Betydning og Vigtighed, at 

 Nationaliteten ogsaa her ha?vdes, selv med nogen Opoffrelse fra den en- 

 kelte Forfatters Side. Har end Udgivelsen af Videnskabernes Selskabs 

 Skrifter paa Dansk nuomstunder ikke den atmindelige Vigtighed for det 

 danske Sprog som i Selskabets forsle Tider, bor den dog visselig give 

 el voesenligt Bidrag til Sprogets vedvarende Udvikling med Hensyn til 

 videnskabelige Gjensfandes Fremstilling, og en Form af det literaire Liv 

 og Vsesen, hvorved Videnskabsmanden som Forfatler i sit Fag ganske 

 aflagde Prseget af og let tillige indtil en vis Grad Erindringen om sin 

 Nationaiilct, bor Videnskabernes Selskab ikke med sit Exempel antyde. 

 Det er una^gteligt, at Optagelsen af Afliandlinger paa Latin forsaavidt 

 vilde have mindst imod sig, som dcrved ikke opstod en Conflict imellem 

 det danske og andre levende Sprog, der kunde befrygtes at ville have 

 en mere indgribende og omfattendc Virkning^, ligesom vel heller ikke 

 mange Forfattere vilde finde den latinske Form beqvem og fuldkomment 

 passende til ^Emnet. Men Committeen tor ikke fordolge den Formod- 

 ning, at, naar det forst var tilladt at lade Afhandlinger trykke i Selska- 

 bets Skrifter paa Latin, for at de kunde laeses af Flere, vilde man, eftcr 

 nogle Aars Haevd paa denne Ret til at lapses af Flere, meget let gaae 

 over til at forlange at Kneses af Flere i den letteste og adaequateste Form, 

 og saaledes vilde Optagelsen af Afhandlinger paa Tydsk og Fransk, om 

 ikke flere Sprog, fordres. Dette vilde udentvivl snart skee femmelig 

 hyppigt; thi Den, der eengang havde briigt den fremmede Form, vilde 



