121 



Trapgange, iagttages ikkun sjeldent der, hvor ingen nyttige Mineralier 

 foranledige en Forfolgelse af Gangen ved Bjergbygning, og jeg, Forch- 

 hammer^ har, omendskjotidt jeg bar undersogt og forfulgl en stor Mcnengdc 

 Tiapgange, aldrig seet del for. Gangens Strygning er Nord-Nordost og 

 Syd-Sydvest; den kiler sig ud imod Syd-Sydvest; men, forend den saa- 

 ledes forsvinder, forlader den sin lige Reining og danner flere Boininger. 

 Man indseer ogsaa let, at den Kloft, som er frembragt ved Jordrystelsen 

 og udfyldt ved Trapmassen, ikkun der, hvor denne forenede Virkning 

 var staerkest, kunde blive bred og uafhaengig af Granitens Afsondrings- 

 flader; at den derimod paa andre Steder maatte blive mindre maegtig, 

 og derfor tildeels folge Hovedsteenmassernes Aflosningsflader," 



„Paa den nordostlige Skraent af Runamoklippen har denne Gang 

 en Maegtighed af 28 Tomnier, og 12 til 16 Alen derfra findes i Gangens 

 Strygnings-Retning en Kloft i den bratte Granitvaeg som, uden al Tvivl 

 hidrorer derfra, at Trappen er udvasket og nedfaldet.'' 



„I Trapgangens Boininger og Udkilinger har man villet see en 

 Slanges Figur, og en vis Lighed kan ikke miskjendes, men jeg, Forch- 

 hammer^ gjentager: disse ydre Omrids og denne Figur ere aldelcs til- 

 fajldige og blot Naturens Vserk. Paa Slangen findes der Linier i Trap- 

 pen og det er disse Linier, hvilke man undertiden har anseet for Runer, 

 undertiden derimod betragtet som Naturspil." 



„Der forekomraer to Ailer af Linier paa Trapgangen:" 



,,1) Nogle, som fra Gangens ene Graendselinie gaae tvaers over 

 til den anden.* Mange af disse fortsa3ltes dybl ned i Klippen og have 

 overall den samme Brede. Delte er Revner, saaledes som de overall 

 vise sig i Trapgange, og som isser i de smalle Gange bestandigen gaae 

 fra den ene Begraendsningsflade til den anden, hvorved de lilligc vise 

 en stor Parallelismus.'' 



,,2) Andre Linier udfyldc derimod med deres Laengde ikke den 

 hele Trapgangs Brede. De ere afbrudte na^r ved Randen, og paa et 

 Par Steder, hvor man har kunnet undersoge dem noiere, finder man, at 

 de ikke gaae ned i den dybere liggende Masse. Disse Linier ere upaa- 

 tvivlelig et Konstproduct, sandsynligviis Runer. Det, som endnu mere 

 bekra^fter denne Mening, er, at disse sidste Linier undertiden ende med 

 en lille Trekant, saaledes som vi danne den ved et F, en Form, der 

 ikke vel kan tscnkes under disse Forhold frembragt ved Naturen. Endelig 



