123 



Tegnenes mulige Betydning kan have havt fndflydelse derpaa, da Rune- 

 bogstaverne ere mig, Forchhammtr ^ aldeles ubekjendte." 



Der gaaer igjennem Hr. Worsaaes Bog en Grundtanke, som 

 udtaler sig paa mange Steder, nemlig den, at jeg bar forfort Etatsraad Finn 

 Magnusen til at see Runer i Runamo's Tegn og til at forsoge paa deres Ud- 

 tydning: ,,Imidlertid ," siger fForsaae, „er det aabenbart, at en saa laerd 

 „og kyndig Mand som F, Magnusen neppe viide bave understotlet sin 

 „Mening om Hoby Kongsgaard med de ovenanforte svageGrunde, naar ban 

 „ikke bavde stolet paa Forchhammers Udsagn, at der i Runamo Trapgang 

 „var indhugget Cbaraclerer" og,,For detForste raaa F, Magnusen bverken ene 

 „eller meest baere Skylden, eftersom det udelukkende var paa den nalur- 

 ,,kyndige Forchhammers Opgivende, ban stolede, idet ban erklaerede dc 

 „saakaldle kunstige Linier for Runer; tbi under disse Omstaendigbeder 

 „er det megel undskyldeligt, at en for Runeliteraturen saa begeistret 

 „Mand, som F. Magnusen^ kunde troe at bave fundet Noglen til Binde- 

 ,,runer, saameget mere som der virkelig gives Binderuner, der skulle 

 „loses paa lignende Maade. Havde Forchhammer ikke saa bestemt 

 „erklaeret de fleste Revner for kunstige, vilde F. Magnusen neppe bave 

 „vovet en Fortolkning." Jeg er derfor efter Hr. Worsaaes Mening den 

 egentlig Skyldige. Jeg troer neppe, at jeg bebover at commentere over 

 det Urimelige, der ligger i denne Paastand, at jeg skal vaere ansvarlig 

 for den aldeles forkerte Anvendelse, som F. Magnusen efter Worsaaes 

 Mening bar gjort af min Undersogelse. 



Den forste Egenskab, som man kan fordre af en Kritiker, er 

 Retfcerdighed ; men jeg troer neppe, at nogen af mine Laesere vil kalde 

 Hr. Worsaaes nylig anforte Dom retfaerdig, og jeg kan ikke naegte, at 

 jeg beri, saavel som paa mange andre Steder i Bogen finder en Bestrae- 

 belse efter at lade mig isar staae til Ansvar, en Bestraebelse, som jeg 

 alligevel ikke bar den ringeste Grund til at tilskrive noget fjendtligt 

 Sindelag imod min Person. Men, at Hr. Worsaae overmaade gjerne 

 vilde vaelte Skylden for det, som ban anseer for en slor Feiltagelse, fra 

 en Arcbaeolog over paa en Naturforsker, synes mig at fremgaae temmelig 

 klart af Bogens bele Tone og Tendons. Naar man nu betsenker, at det 

 er Oldkyndigbeden , der bar onsket Hjaelp af Naturforskningen, og at 

 denne Hjaelp bverken kunde udvide vor Videnskab eller yde vedkom- 

 mcndc Naturforsker nogen stor ^re, kan man ikke kalde det meget 



