125 



2) en iVJajngde af Tvaerlinierne ikke gaae ud til Grffindselinien imellern 

 Trap og Granit, men standse nogel forend de naae den, 



Med Hensyn lil Nr. 1 bcmffirker Ilr. Worsaae^ at Hovedtrap- 

 gangen ikke langt fra delte Sted udsendcr en meget smal Arm, hvorved 

 det Stykke Granit, livorpaa den omtalte Linie furekommer, blive?' ora- 

 givet af Trap. Han antager det nu for en Tilfa^ldighed, at den omtalte 

 Linie ttcjeffer sammen med en kunstig Linie i Trappen. Jeg ansaae det 

 efter en omhyggelig Underso^else ikke for et Tilfa^lde, ligesaa lidt som 

 jeg kan ansee Linien i Graniten for en Revne, da en virkelig Revne 

 ikke vilde havde standset midt i det af Trappen indeslutlede Granil- 

 Stykke, men vilde have fortsal sig til den meget smalle Arm af Tnip- 

 gangen. For at blive forstaaet ogsaa af den i disse Forhold mindre kyn- 

 dige Lffiser maa jeg her bemajrke, at naar en skjor Masse revner, saa 

 fortsKtter Revnen sig nacsten altid, enten oieblikkeligen eller meget snart 

 efter at den har begyndt at danne sig, iiidtil den tra^ffcr paa en Afbrydning 

 af Massen, enten en anden Revne eller en Masse af en anden chemisk 

 Nalur. Derfor borer man for en Revne i G!as for at forhindre den i 

 at gaae ud til Randen og derfor sammensaelter m.an Kar , der skulle 

 modstaae stderke Explosioner, af Plader af forskjcllige Metaller. Denne 

 Linie, der gaaer over paa Graniten, findes paa en af fir. Wdrsaaes Afstob- 

 ninger; s Iv der vil man neppe vaere tilboielig lil at betragte det som en 

 tilf^ldig Sammentraeffen. Med Hensyn til Nr. 2 ere saavel Prof. Nilsson 

 i Lund som Worsaae enige med mig i at mange Tvaerlinier ikke gaae 

 ud til Graniten, men Nitson anforcr og Worsaae sladfa3ster det, at der 

 hyppigen ligger en Revne tvaers for disse Tvaerlinier. Worsaae angiver 

 disse Revners Styrke ikke noiere. Nilsson siger derimod udtrykkeligen, 

 at de ere fine Sprdekker. Nihson og Worsaae sUitte nu deraf, at disse 

 fine Lffingde-Sprajkker have standset Tvaerrevnerne. Jeg vil et Oieblik 

 med Hr. Worsaae antage, at baade Laengde- og Tvaer-Linierne ere natur- 

 lige Sprarkker: da maa de forsle for at kunne forhindre Tvaerrevnernes 

 Fortsaeltelse naturligviis enten vaere ajldre eller i det mindste samtidige 

 med disse, og maatte da ogsaa have lidt den samme Forandring ved For- 

 vittring. Man indseer derfor aldeles ikke, hvorfor Forvitlringen ikkun 

 har angrebet Tvaersprsekkerne og forvandlet dem lil „lrinda farar,'' som 

 Nilsson siger, medens Laengdespraekken er endnu en „fiin springa," som 

 han forst opdagede ved naermere Undersogelse med Meiselen. Jeg kjen- 



Nr. 7. 



