127 



Gangen et t'orvirret Billede af en stor Maengde tildcels uordentlig sam- 

 menlobende Linier.'' Det var jo netop delte forvirrede Billede, som vi 

 vilde oplose ved at udelukke alle naturlige og ved Kunst uforandrede 

 Revner. Vi troede at sikkre os imod den mulige Indflydelse, som en 

 forudfattet Mening kunde have, derved, at den af os, der anvendte den 

 naturhistoriske Kritik, ikke kjendte Runer, og at den, der senere skulde 

 bestemme de kunstige Liniers Natur og Betydning, ikke havde den rin- 

 geste Indflydelse paa Bestemmelsen af, hvilke Linier der skulde optages 

 i Tegningen. Mon Hr. Worsaae virkeligen bar vaeret ligesaa uhildet, 

 raon ban ikke fra et bistorisk Standpunct cr kommen til det Resultat, 

 at der ikke kunde findes Runer ved Runarao, og derpaa bar ledel efter 

 Reviser for den nalurlige Oprindelse af alle Linier, som findes der? 

 En anden af Hr. Worsaaes Anker er, at de Linier, som jeg ansaae for 

 kunstige, ere meget for bestemt tegnede, og at de bave samrae Fyldig- 

 bed og slutte skarpt baade paa Siderne og for Enden. Denne Ankc 

 hidrorer igjen derfra, at Hr. Worsaae aldeles ikke bar kunnet forlade 

 sit Slandpunkt og saette sig ind i det, bvorpaa vi stode , da vi foreloge 

 Arbeidet. Den naturbistoriske Kritik bavde viist, at der paa Runamo 

 forekorame 2 Slags Linier: kunstige og naturlige^ at deres Sammen- 

 blanding i et „forvirret Billede'' gjorde enhver Udtydning umulig, og 

 vi betragtede det som vor Opgave at gjengive Texten saa reen som vore 

 Kraefter tillode. At denne Adskillelse af de kunstige og naturlige Linier 

 ikke overalt bar vaeret beldig, bar jeg indrommet som muligt, men at 

 man efter vor aabent udtalle Anskuelse vil bebreide os, at vi i vor 

 forste Tegning ikke bave gjengivet Linierne med deres absolute Tykkelse 

 paa elbvert Sled, er Uret, da det var vor Opgave at give ogsaa for den 

 i Nalurvidenskaberne ukyndige Laeser et tydeligt Billede af det, som vi 

 ansaae for et System af kunstige Linier. Den Skarpbed, bvormed Linierne 

 ere afridsede, er saaledes tildeels begrundet i vor Anskuelse; den ligger 

 tildeels ogsaa deri, at vor Afbildning er Kobberstik, Hr. IVorsaaes der- 

 imod Steentryk, som er langt bedre skikket til at gjengive slige Gjen- 

 stande. Med Hensyn til de enkelte Figurer, som Hr. Worsaae ikke bar 

 kunnet finde igjen , maa jeg bemaerke , at ikke Forvittringen kan have 

 forstyrret dem, men vel de mange Vedkommende og Uvedkommende, 

 som sikkert bave besogt Stedet, siden Commissionens Undersogelse atter 

 bar henledet Opmaerksombeden paa samme. Nilsson beskriver, med 



