arter. Forfatteren noies ikke med at betragte disse Sprogs Ordlighe- 

 der, ved hvilke man ikke ktteligen forvisses ora Ligheden beroer 

 paa fremmed Indblandning, eller paa faelles Oprindelse, Det er isaer 

 Sprogenes Bygning der er Gjenstanden for bans Opmaerksotnhed. 

 Deres Grammarik er ham vigrigere end de Navne de give Trngene. 

 Dog blive disse ham ogsaa vigtige for deres egen Skyld, naar Spfo- 

 gene have de vigtigste og uundva?rligste Ord, som man vanskeligst 

 tager efter andre, tilfadles, og isaer naar Lighcderne ere saa mang- 

 foldige og hinanden indbyrdes beslaegtede, at man kan angive Love' 

 ne for Eogstavovergangene. 



Det islandske Sprog er efter Forfatteren det gamle Nordiske, 

 til hvilket Dalekarlenes endnu brugelige Mundart meget naermer sig. 

 Langt mere afvigende derfra er det Svenske Skrivtsprog, og endnu 

 mere det Danske. Af det Angelsachsiske kan det gamle Danske ikke 

 udledes, da hiint har langt flere og simplere Boininger til Ordene 

 end dette, og derved robcr sin ringere Alder, Endnu mindre kan 

 det nyere Tydske indeholde Kilden til det Islandske. Alt viser tyde- 

 ligt at den nordiske Sprogstamme er et Skud fra samme Rod som den 

 germaniske, og at den ene ikke er den anden underordnet, men 

 begge sideordnede. Med et faelles Navn kalder han begge Sprog- 

 stammer den gothiske Sprogklasse, og soger deres faelles Oprindelse 

 ved en Sammenligning med de ovrige Sprog. Det Gronlandske er 

 aldeles forskjarlligt fra det Gothiske. I de keltiske Sprog, hvoraf 

 man endnu, finder Rester i Hoiskotland, Irland, Wales og Bretagne, 

 gives der vel mange Ord, hvis Overeensstemmelse med de Gothiske 

 er unxgtelig, men deres Grammatik er saa vaesentlig f orskjaeliig , at 

 man ikke kan udlede det ene af det ander. D«res Lighed maa altsaa 

 toeroe paa Blanding. 



