LXV1II 



tid (fra 1157 til 11S2), i hvilket Tidsrum denne Monumentets Undersogelse 

 sandsynligviis cr foretaget, maa hans her anforte Beretning derom i Hoved- 

 sagen vaere sandfasrdig, skjondt hans Beskrivelse over Indskriftens lange 

 Udstraskning og ovrige Beliggenhed ingenlunde er noiagtig. Deraf indsee 

 vi, at Iian ikke liar vasret selv paa Stedet, men misforstaaet de ham med- 

 deelte Fortasllinger derom, ved at saramenblandc en lang Fjeldsti gjennem 

 en stor Deel at Bleking med Fodstien over Ruuamos Klippeflade. Indskrif- 

 tens nu forst skete Dechiffrering bekrasfter Saxos Udsagn, forsaavidt det 

 indlyser deraf at Kong Harald virkelig har ladet den udhugge, hvorimod 

 han har feilet i den Angivelse, at den indeholdt Haralds Faders Bedrifter. 

 Det er mueligt at denne gamle Beretning er eleven foranlediget derved, 

 at de af Valdemar den lste udsendte Runemestere, ved at lasse Runerne 

 forfra, have lasst Haldan, lor Harald, og da maattet holde op med Lassniu- 

 gen. Ogsaa er det, af Saxos Beskrivelse, sandsynligt at en Deel af Klip- 

 pens naturlige Spra?kker og Ridser allerede da har vasret til, og forvildet 

 Ruueskriftens Lassere, ligesom de saa tit siden have gjort, indtil de af en 

 kyndig Naturgrandsker tilsidst saaes rigtig i Videnskabens Lys. 



Den Skiilt, hvori Indskriften nu sees at vasre alFattet, bestaaer upaa- 

 tvivlelig af oprindelig simple, meest asgte nordiske Rnner, uden egentlig 

 Punktering (hvilken overhoved de aeldste pleie at mangle) men som sagt, 

 lajste bagfra eller Ira fcloire til Venstre, (ligesom i orientalske, hetruriske, 

 de asldste grasske o. fl. Indskrifter) samt ovenikjobet omsatte paa den kun- 

 stige og isa^r for uovede Rur.elassere let vildledende Maade som horer til 

 visse, fordum meest hemmeligholdte Arter af Runeskriften, kaldede Bandru- 

 nir Baandruner, Vefjur, Vaevninger, Forviklinger, Liming ar , sammenlimede 

 Traek, vel ogsaa Slitrur, (af modsat Betydning) sonderslidte Skrifftegn, (da 

 Brudstykktr tit anvendtes til deres Sammensastning) og endelig Galdrastafir 

 eller Trolddomscharakterer , hvortil saadanne kunstigc Runer i aeldre og 

 nyere Tider ere hlevne anvendte af Overtroiske. Af lignende Art har og 

 iormodentlig det saakaldte Stafkarlsletr (Stavkarls Skrift) vaaret, hvori 

 Snorre Sturleson af en Ven blev advaret om Anslag mod hans Liv (Aar 

 1241) men hvilken han til sin Ulykke ikke kunde lasse. Nogle blandt 

 Binderunerne ere affattede saaledes, al et heelt Navn eller Ord sees at vaere 

 sammentraengt til et eneste Bogstav eller Charakteer. Dette forndsastte for- 

 $kjellige Vers fra Middelalderen at vasre vel bekjendte for dem som ret for- 

 stode sig paa at skrive eller lasse Runer f. Ex. 



