XXXIV 



Det forste Spor til at Saxo bar benyttet noget skriftligt, er det ban anfdrer 



af Knuds Gaardsret. 



I Bemankningerne til den ellevte Bog oply«er Forf., hvad der for- 



anledigede, at Spend Estrithsens Sonner fulgte iRegjeringen efter hinanden 



livilke de Love vare hvorved den uduelige Harald Hein gjorde sit Minde 



saa elsket, og livori det Szeregne i Knud den Helliges Lovgivning bestod. 



Han viser, at Forrajderen Blah, er rimeligviis den samme som Eyvind Stejra 



eller Pigro. 



I Undersogelserne over Erik Eiegods Regjering, i tolvte Bog, vises 



BeskafFenlieden af det forste Tog mod Venderne, som blev foretaget ved 



bans Tiltrasdelse til Regieringen, og atKongen selv ikke liar taget Deel deri. 



Forf. soger at oplyse hvad der gav Anledning til Kongens Pillegrimsrcisc. 

 I den trettende Bog, der indeliolder Kong Nielses ni og tyve Aars 



Regiering, masrker man at Saxo neermer sig sin egen Tidj bans Fortaslling 

 hliver mere sammenhcengende og omstasndelig. Forf. opholcler sig derfor 

 ikke i denne Bog, som i de foregaaende, ved hvert enkelt Trask, men ikkun 

 ved det, livori der forekommer noget afvigende fra de andre Skribenter. 



Prof. Dr. J. Mailer R. af Dbr. liar forekest nogle Afsnit af Kong 

 Christian den Sjettes Historie ; men disse Afhandlinger ville ikke blive 

 optagne i Selskabets Skrifter, efterdi de udgiore Bestanddele af et storre 

 V»rk, som Forfatteren, ved Adgang til de offentlige Archiver, liar seet sig 

 istand til at udarbeide. Da Christian VI. fordrede, at alle Sager skulde 

 ei blot mundtligen refereres, men skriftligen forelajgges liam, og da ban 

 selv bar opsat sine Resolutioner i de vigligere Anliggender, og endelig bele 

 sin Regjering igjennem daglig skrevet Breve til sine Collegier og hoie Em- 

 bedsma3nd , seer bans Historieskriver sig forsynet med en sjeJden fuld- 

 standig Materialsamling , af hvis Benyttelse det vil fremgaae, at Christian 

 VI. ei alene var saare arbeidsom og samvittighedsfuld i sine Regentpligters 

 OpfyldelseJ men ogsaa i Almindelighed heldig, saavel i Valget af sine Mi- 

 nistre og ovrige Embedsmamd, som i sine egne Beslutninger; tlii det er 

 vist, at denne Konge regjerede selp , og undertiden endog ved de vigtigste 

 Leiligbeder gjorde sin Mening gja?ldende, tvertimod sine Ministres Raad. 

 Dette var f. Ex. Tilfasldet med de hidindtil saa urigtigen bedomte For- 

 handlinger og Anordninger om Varnepligten. Man bar bebreidet denne 

 Konge og bans Ministre, at de afskaffede Frederik IVdes Landmilice og at 

 de paa ny indforte Vornedskabet; det forste Factum er sandt, men det sidste 



