22 



Indsl.rift i angelsaxiskc Runer, som laenge liar vaeret en virkelig Crux inter- 

 pretum, saint dcsuden med bibelske Forcstil linger og tilhorcndc latinske 

 Omskriftcr. Den mcentes forhen i Almindeliglied , selv af Storbritanniens 

 kyndigste Oldgrandskere, at bave vaeret opreist af Danske eller Norske. Kim 

 Wilhelm Grimm, antog tilsidst Runeindskriftcn (efter to forskjellige kobber- 

 stukiic, men unojagtigc Aftegninger) for angclsaxisk. Stedets Pra?st Dr. Dun- 

 can bavde benved Aar 1830 restaureret og igjen oprcttet det i flere Stykker 

 sonderbrudte Mindesmaerhc, bvorvcd de skotske Antiqvarers Selskab foran- 

 ledigedes til at iade det eftersee og" aftegne, bvilken Handling- Hr. Th. G. Repp 

 (da bocnde i Edinburgh, nu bcr i Staden) blev indbuden til at bivaane, hvor- 

 til ban vel ikke fandt Leilighed, men undersogte dog den aftegnede Indshrift, 

 og* udfandt derved, at den virkelig var affattet i de saakaldte angelsaxiskc 

 Runer, dog: ikke egcntlig i dette Sprog, men vel i et bcslaegtct, der 

 tillige indcboldt oldnordiske, tildeels endnu islandskc Ord. Saavel bans Af- 

 handling, som Monumentets Beskrivelse og* bekjendte Historie blev udgivet 

 med tilhorende Afbildninger, trykt 1832 for del naevntc Selskabs Skrifter. 

 men udkom forst og: egentlig i disscs 4de Binds 2den Afdeling 1833. 



Kort efter at disse interessantc Afbandlinger ankom bertil Staden, 

 fuldendte Prof. Finn Magnusen sit forste Forsiig til DechiflTreringen af Ru- 

 namo-Indskriften og opdagedc deri, blandt flere Runebogstaver som de nor- 

 diske og angelsaxiske Runeal|)babeter bave tilfaelles rned binanden, dcsuden 

 ogsaa ecn, der egentlig kun tilliorer det sidstnaevnte. Da ban bavde fattet 

 den Overbevisning at Harald Hildetand, bvilkct Saxo ogsaa bevidner, bavde 

 ladet Runamo Indskriften indhuggc, og ban tillige var blevcn opmaerksom paa 

 Oldskrifternes Beretning om denne Konges Erobringer i det gamle Aerthum- 

 bcrland eller temporaere Hcrredomme derovcr, fandt ban sig opfordret til 

 noiere at undersoge samtligc Aftegninger af Rutbwell-Monumentets Runeind- 

 skrift, isaer da et gunstigt Tilfaelde forben bavde sat ham i Besiddelse af den 

 aeldstc Kobbertavle, bvorpaa nogen af dets Afbildninger fuides, og af bvilken 

 endnu, saavidt bckjcndt, intet audct Exemplar bar kunnet opdages i Storbri- 

 tannien eller andre Lande. Her fandtes nemlig Indskriftens forste Begyndelse 

 (m. m.) som bar vaeret tydelig paa den Tid da den aeldste Tegning blev tagen, 

 men er siden blevet udslettet enten ved Tidens og Veirligets lndflydelse, eller 

 langvarig Mishandling af forskjellige Arter. Den bevidnede med klare Bog- 



