25 



staver at Indskriftcn, som egentlig indcboldt etslags Gavebrev paa et eller 

 flere Godser, var udfaerdigct af en Offa, af Vodas (Vodans eller Odins) SJaegt, 

 altsaa en Prinds af Angelsaxernes fra vort Norden udsprungnc Koiigestamme, 

 til bans Datter Aslof (eller Aslof, Asleif) og bendes Brudgom, formodentlig 

 Enured (der dog er utydeligt) eller Erincred, som Medgift eller Brudegave. 

 Ved bistorisk Grandskning lykkedes det Prof. Magnusen derefter at oplyse at 

 den ommeldtc Offa liavdc vaeret Prinds af Kongeriget Nortbumberland, en af 

 den bcromte Kong Edelfrids Sonner, men dog tillige Fyrste eller Undeikongc 

 over en fra Picterne crobret Provinds, at (Offa's Datter) Oslava (eller Oslof) 

 var gift med Ermcnred, der og kunde kaldes Erincred, fordrcvcn Prinds afKent, 

 Son af dets Konge Eoclbald, en af de saakaldte Eskingcr, Rigets aeldgamle 

 jydske Fyrstestamme, og tillige dets rette Arving. Heraf fremlyste tillige den 

 for Rnneliteraturen i det Hele yderst vigtige Kjcndsgjerning, at Indskriftens 

 Datum maa benfores omtrent til Aaret G50, altsaa knn bcnvcd 100 Aar efter 

 Nortbumbcrlands Erobring ved Anglerne eller Angelsaxcrnc, men kun faa 

 Aar efter Kristendommens Indforclse iRiget, og dog sees det bcrombamilcde 

 Mindcsrnaerke at vaere forsynet med to baade i Form og Tungemaal aldelcs 

 forskjellige Inscriptioner, den ene nemlig i Landets Sprog med aegte og dog 

 saerdeles zirlig udluigne Rimer, den andcn derimod paa Latin og med de i 

 England saakaldte saxiske Bogstaver (saxonic letters), eller den Art af Mid- 

 delalderens latinskbarbariske Capital- eller Lapidar-Skrift af lnill.cn Angel- 

 saxerne, efter Kristendommens Indforelse blandt dem, pleiede at betjene sig. 

 Et tydeligere og* mere i Oine faldende Bevis derfor, at Runerne ikke l.iinnc 

 vaere nogen Efterligning eller Forqvakling af Middelalderens barbarisklatinske 

 Shrift kan der neppe nog*cnsinde forlanges. Prof. Magntiscns philologiskc 

 Droftning af Rune-Indskriftens Indbold bekraeftede det bvad Hr. Repp alleredc 

 forben havde opdaget, da den viste sig at vaere affattet i en Dialekt, der isaer 

 synes at vaere sammensat af oldnordiske, frisiske og angelsaxiske Elementer, 

 mnelig altsaa en Prove af det ellers naesten aldelcs ubekjendte og dog laenge 

 blandt Storbritanniens Laerde meget omtvistede pictiske Sprog, ligesom det 

 og godtgjordes, at Indskriften, som saa mange andre i Runer, og navnlig 

 den paa Runamo-KIippen, var aifattet i Vers, bvis Metrnm ganske svarcr 

 til en vis Art af de bekjendte allitereredc, der forben brugtes af Saxer, An- 

 gelsaxer og Skandinaver. Ved denne Leiligbed udstrakte Forfattercn sine 



