23 



paa det interresante Sporgsmaal om hvorvidt de nuleveride Arter repraesenteres 

 ved lignende i den aeldre Periode. Iblandt de 93 forstenede Arter gives der kun 

 en eneste hvis Lighed med en nulevende Art er saa stor at Forfatteren maae 

 erklaere dem for identiske dog med nogen Tvivl; denne Art er Loncheres ele- 

 gans. Ogsaa i andre Slaegter ere enkelte forstenede Arter, som i den Grad 

 ligne nulevende, at kun den noieste Sammenligning af en stor Masse / af Ma- 

 terialier er i Stand til at give os Skielnemaerker mellem dem. Det er igien her 

 fornemmelig i Glires Ordenen og isaer i Rotteslaegten at den storste Maengde af 

 lignende Arter forekomme, dernaest i Pungrotternes Orden. Fradrages fra det 

 hele Artsantal de aldeles forsvundne Slaegtsformers Arter, blive 11 Arter tilbage. 

 Af disse er 29 meget dige nulevende Arter, og saaledes blive omtrent 42 for- 

 stenede Arter af nu existerende Slaegter tilbage, som ere tydeligt forskjellige 

 fra disse Slaegters nulevende Arter. 



Selskabets udenlandske Medlem, Professor Hansteen i Christiania, har 

 tilstillet det en Afhandling over Forandringer i Jordens magnetiske Itcnsitet, 

 som ere afhaengige af Maanens Beliggenhed. Han har ved en noiagtig Gransk- 

 ning af sine talrige Iagttagelser over Magnetismens Itensitet, anstillede med 

 hans bekjendte Svingningsapparat , fundet, at Magnetismens horizontale Kraft 

 har aftaget fra 1820 til 1828, i hvilken Tid Maanens opstigende Knude gik 

 fra Foraarsjevndognspunktet til Efteraarsjevndognspunktet. I denne Tid var 

 nemlig Naalens Svingningstid paa omtrent 816 Secunder for 300 Sving- 

 ninger, voxet 3,7 Secunder. Fra dette Tidspunkt derimod til 1839 har Iten- 

 siteten tiltaget, og det langt staerkere end den havde aftaget i de foregaaende 

 8Aar; Svingningstiden var nemlig bleven 7,3 Sekund kortere. Efter en noiag- 

 tig Droftning af Iagttagelserne kommer han til den Slutning, at Magnetkraf- 

 tens horizontale Styrke er underkastet to Slags Forandringer, een som staaer i 

 Sammenhaeng med Maaneknudernes Bevaegelse, og altsaa giver en Tiltagen og 

 og Aftagen i Lobet af 18§ Aar, den anden derimod har en meget laengere 

 Periode. Denne skulde, beregnet for Lobet af 100 Aar, give en Forogelse af 

 0,01617 i den horizontale Magnetkraft. I hin kortere Periodes Forandringer er 

 Tilvaexten storst, naar Maanens opstigende Knude er i Foraarsjevndognspunktet, paa 

 hvilken Tid Ekliptikens Skraahed ogsaa er storst, hvorimod baade den horizon- 



