31 



vistes ham som en saadan Rune-Indskrift , befandtes at vaere en Gang af Trap 

 i Granit; see Afhandlingens S. 367, 368, 371, 371 jaevnfort med S. 373, hvor 

 han omtaler de Ridser i Klippen,, hvilka, enligt Prof. Magnusens egen handskriiha 

 Anteckning a ritningen, af lionom anses for naturliga sprickor". I denne An- 

 Iedning oplyser Finn Magnusen, at Baron Berzelius ved hans Naervaerelse i Kjo- 

 benhavn i Sommeren 1836 henvendte sig til ham, i Anledning af den da fore- 

 havte Undersogelse over Runamo, med det Onske at erholde en Gjenpart af 

 Indskriftens Aftegning, med Forsoget til Runernes Forklanng; Magnusen tog 

 ikke i Betaenkning, at overlade ham, til saadan Brug, et Aftryk af den ovenom- 

 meldte Kobbertavle (da en anden, som forestiller samtlige Runamo-Indskriftens 

 saavel indhugne som naturlige Traek, ikke var faerdig fra Kobberstikkeren), med 

 sin tilfoiede Laesning af Runerne og en Notice angaaende de naturlige Spraek- 

 ker eller Ridser, som forskjellige fra de indhugne Charakterer, af hvilken, som 

 blot bestemt til Veiledning ved Berzelius's forehavte Undersogelse, Magnusen dog 

 ingen Gjenpart tog til sin egen Efterretning. Af Berzelius's Udtryk, der vistnok ere 

 blevne foranledigede ved en Misforstaaelse, mener Magnusen Laeseren maa slutte, 

 at Sidstnaevnte havde publiceret Indskrift-Kobberet paa egen Haand, uden mind- 

 ste Hensyn til Forchhammers physiske Undersogelse, da dog Magnusen ikke paa 

 mindste Maade havde tilladt sig at fatte nogen selvstaendig Mening om Figurerne 

 paa Runamo, hvorvidt de vare indhugne eller naturlige, men derimod i et og 

 alt stolet paa Forchhammers (af Berzelius aldeles ikke ommeldte) Undersogelse, 

 som alene er lagt til Grand for hans Forsog til Fortolkning af de indhugne 

 Charakterer. Naar bemaerkes (S. 371) at et Stykke af Trapgangen „inne- 

 haller fordjupningar, som likna med mejsel uthuggna runabokstafver till den 

 grad att ingen kan fortankas, som for sSdana anser dem" er dette vistnok, efter 

 Magnusens egne Iagttagelser, bogstavelig sandt, men den dertil lagte Bemaerk- 

 ning „ oagtadt deras form icke inpassar pa nagot af de hittills kiinda rune- 

 alfabeter" er dog ingenlunde paalidelig, efter hvad Magnusen ved sine palaeo- 

 graphiske Oplysninger haaber at kunne tilstraekkelig godtgjore. Sidstnaevnte 

 bevidner tillige, at de Charakterer, hvilke Forchhammer (som selv erklacrer ikke 

 at have mindste Kundskab om Runer), anseer for at vaere indhugne, bore til 

 de laeselige, og have virkelig Udseende af simple eller sammensatte Karaktercr 

 af denne Skriftart, hvorimod de, som han har antaget for naturlige Spraekker 

 eller Ridser, ogsaa af Runegranskere ville findes at vaere af en ganske egen 



