37 



Saekkepibe, betalte vi altid med Fornoielse; ogsaa lode vi 9om oftest give lidt 

 Viin og Sherbet (Limonade). Den store Ruin, med sine maegtige Soiler, atter 

 ligesom paa ny oplivet, stafferet paa alle Sider med saa mange muntre, raske 

 og tildeels meget skjonne Mennesker, tilbod ofte et herligt, jeg kunde nsesten 

 sige fortryllende Skue. Et herfra meget forskjelligt, men ligesaa skjont Syn 

 beredte vi os ofte selv, ved, senere om Aftenen, at antaende et staerkt Blus enten 

 i Templets Cella eller i dets Pronaos. Det som tilskyndede os hertil var imid- 

 lertid meget mere den herlige Effect af den store Ruins Slagskygger, som 

 frembragtes ved den staerke Belysning inden for Peristylen, end noget Hensyn 

 til Nattens Kuld eller overhoved til Veirligets Beskaffenhed; thi det Arkadiske 

 Hollands, isaer om Sommeren, bestandige og skjonne, Himmel blev os stedste 

 gunstig i fulde tre Maaneder vi tilbragte ved Templet; ikkun en eneste Gang 

 i 12 Uger indhyiledes Tempelbjerget , en aarle Morgen for Solens Opgang, i 

 en fugtig Taagesky, som dog strax igjen „forsvandt for Dagens Stjernes Magt'\ 

 Dette ualmindeligt bestandige Veirligt maatte vi ogsaa tilskrive det Held, at vi 

 Alle, skjondt henbringende hver Nat i hine lette Lovhytter, node uafbrudt 

 Sundhed ; Ikkun Een af vort Selskab sporede engang et let Anstod af Feber, 

 hvilket dog snart igjen forsvandt, da han, af Forsigtighed , var draget ned til 

 Andrizzena, for der, i nogle faa Dage, at finde en bedre Pleie, end vi, der 

 oppe paa Bjerget, vare i Stand til at yde ham. 



En anden, for Os, som alle vore Graekervenner ((pdsXXrjvsg) ? saerdeles 

 behagelig Erfaring blev vore arkadiske Arbeidsfolks gode OpForsel og den stedse 

 voxende Tiltroe og Velvillie de viste os. Graekernes saedvanlige Skjodesynd: 

 Pengebegjaerlighed fraregnet, kunde vi ingenlunde beklage os over disse dyg- 

 tige Bjerghyrders Adfaerd i det Hele. Ikkun en eneste Gang i tre Maaneder 

 opstod der imellem dem og os en alvorlig Misforstaaelse, og selv denne aar- 

 sagedes meget mindre ved deres Skyld, end ved Slethed og ubesindig Adfaerd 

 af en Person , der paa en Maade horte til vort Selskab. Hiin ovenfor nacvnte 

 Graeker nemlig, Pachaens Agent, Hr. Vasilachi, var det Hverv overdraget, hver 

 Aften ved Solens Nedgang at udrede Arbeiderne deres Daglon. Denne For- 

 retning, som vistnok ikke var uden en vis Vanskelighed, havde man just an- 

 viist ham af en dobbelt Aarsag, baade for ogsaa at give ham, der kjedede sig 

 ynkeligen og slet ikke begreb vor Glaede over de fra Fortids Nat hver Dag 

 opstigende Marmor-Amazoner og Heroer, Noget at bestille, og isaer af et Hen- 



