30 



om arsis som elevalio vocis). Dernaest er det bekjendt, at i Musiken sclv, hvor 

 dog Taktdelene ikke i sig selv indeholde en characteristisk Modsaetning og 

 derved danne en bestemt Figur, den saakaldte gode Taktdeel ikke skal udhaeves, 

 men at man tillader den Uovede at marqvere den for at fole Taktbevaegelsen. 

 I Verset er den lange Stavelse selv Maerket, og der gives forsaavidt en virkelig 

 god og staerk Deel i Foden, som to Tidsmomenter ere sammensmeltede til 

 een kraftigere Eenhed. Hertil at Iaegge en Accent vilde for de Gamle vaere 

 just lige det Samme som om vi vilde til Accenten, som Ordet har, i Ver- 

 set Iaegge en Qvantitetsforlaengelse. Ordet ictus (ikke metricus) bruges hos 

 Qvintilian og Horats i Tale om Vers for at betegne Taktmaalingen med Haand 

 eller Fod, ikke ved Stemmens Haevelse: Pedum et' digitorum ictu intervalla 

 signant (Quintil. IX, 4, 5). Man taler om en Forlaengelse ved Arsis, som om 

 Betoning, hvis den endog var her, v medforte Forlaengelse; det Sande er, at de 

 Gamle sjelden og inden visse Gra^ndser have tilladt sig den metriske Unoiag- 

 tighed at bruge en kort Stavelse for en lang, der, hvor Versschemaets be- 

 stemte Krav paa en lang forhindrede Forvirring, ligesom vore Digtere ogsaa 

 engang imellem byde os paa det betonede Sted en ikke virkelig betonet Sta- 

 velse. Det folger iovrigt af denne Udvikling, at vi nuomstunder recitere de 

 antike Vers urigtigt; men da vi ikke kunne restituere den gamle Udtale efter 

 Qvantiteten og hore dens Modulation, er en fuldkommen rigtig Recitation af 

 antike Vers os umulig. 



Sammenligner man nu det antike metriske Stof, de efter Qvantiteten 

 vurderede Stavelser, med vort, da tilbyder hiint Muligheden af en langt storre 

 Mangfoldighed og Afvexling, deels ved yEqvivalenters Substitution og deres Brug 

 som characteristisk Modification, deels ved Letheden af at bringe to Arser sam- 



men ( — w w — , w w , w •-/ w- w.j Former, der ere uefterlig- 



nelige hos os uden i en enkelt tilnaermelsesviis dannet Ordforbindelse). Men 

 vor Metrik er, idet den udhaever det for Betydningen Vaesentlige i Ordene, 

 langt mere rhetorisk end den antike og, idet den ikke selv er bygget paa Tids- 

 modsaetningen og derfor ikke foregriber den musikalske Takt, meget mere til- 

 gaengelig for fri musikalsk Behandling. Oversaeltelser af de Gamles Digte i 

 Originalernes Versemaal ere derfor kun Tilnaermelser i meer eller mindre analoge 

 Former; ved de Former, der just beroe paa det antike prosodiske Stofs Saer- 

 egenhed, i konstige Chorsange, hos Pindar o. s. v., gjor denne Oversaetter- 



