29 



Den rhythmiske Bevaegelse foles nu i selve Successfonen af de i Qvan- 

 tetet forskjellige Stavelser og denne Successions Figur, og i intet Andet. (Hvor 

 ^Eqvivalenter udslette Afvexlingen, hvikr Rhythmen momentant, men forstyrres 

 ikke.> Ikke blot maa man fjerne den Forestalling, der er meest udbredt hos 

 Flermann og tildeels Boeck, om en fra den virkelige Stavelseforbindelse ofte af- 

 vigende og ligesom ualhaengig over den svaevende Rhythmus Csaaledes som denne 

 Forestilling f. Ex. viser sig i den hele forvirrede Laere om de saakaldte doch- 

 miske Vers), men man maa losrive sig fra en meget almindeligere og dybt 

 indgroet Mening. Man taler om en Versaccent, der ligger paa Versfodens lange 

 Hovedstavelse (Arsis) og som betegner Versets Gang og lader den hore; og 

 saaledes reciteres nu de antike Vers. Men da nu denne Versaccent aldeles 

 ikke svarer til Ordenes virkelige prosaiske Accent, sporger man, hvor- 

 ledes de Gamle forstode et Digt, hvori alle Ord udtaltes med en falsk Ac- 

 cent og hvor den rigtige for hiins Skyld maatte undertrykkes , og hvor- 

 ledes Sligt gjaldt dem for poetisk Velklang. Denne Strid imellem Ordaccent 

 og Versaccent er en Strid imellem et svagt Vcesen og en opdiglet Uting. Det 

 svage Vaesen (i det ringeste svagere end vi almindelig forestille os og gjengive 

 det) er Ordaccenten hos de Gamle; en Uting er Versaccenten , ictus metricus, 

 som man har kaldt den, i de antike Vers. Ved Versaccenten, siger man, gjore 

 vi Versets Gang kjendelig, og det maatte dog" ogsaa de Gamle. Det forholder 

 sig omvendt. Vi betone Ordene efter den daglige Udtale (men tydeligt og 

 med en tilladelig Udhaevelse af Biaccenter) og derved fremkommer Verset * Ac- 

 centfolgen, men existerer ikke iforveien og betegnes forst ved Accenterne. De 

 Gamle udtalte bestemt de lange og korte Stavelser og derved fremlcom Verset 

 og betegnede sig selv i deres Orden. I en ordnet Succession af modsatte Dele 

 ssctter man intet andet Maerke for Successionen end selve Modssetningen. Vi 

 have overfort Versaccenten fra os selv, hos hvem den er Ordaccenten somStof 

 for Verset, til de Gamle, som hverken ane eller naevne den. Men de Gamle 

 bruge dog, siger man, i Metriken Benaevnelserne arsis og thesis for Fodens 

 Dele og taenke sig altsaa, som Ordet arsis antyder, en Haeven af Stemmen 

 som marqverende Verset. For det Forste have disse Ord i den gamle Musik, 

 hvorfra de ere tagne, just den modsatte Betydning, saa at Thesis er den gode 

 Taktdeel, Arsis den svage, en Sprogbrug, som Bentley og Hermann have om- 

 byttet. (Dog tales allerede hos Priscian, paa hvis Tid Accentudtalen fremherskede, 



