28 



lemmelig naer falder sammcn med Versets Modulation igjennem Stavelsernes 

 Qvantitet (Caesar Gallias subegit, Nicom^des Cctesarem) J ). 



De Gamles Vers bygges altsaa af Afsnit, der i Afvexlingen af lange og 

 korte Slavelser have en vis bestemt Figur. Grunddelenes (Stavelsernes) Mod- 

 saetning Jigger her ikke i en Udhaevelse udenfor Tidsudfyldningen, men i Tids- 

 udfyldningen selv; knn ere de, aldeles forskjelligt fra de musikalske Taktdele, 

 hver for sig givne med en bestemt Tidsudfyldning, og dervcd med en saeregen 

 Characteer, saa at Afsnittets Figur ikke blot'beroer paa et Grundtal for Indde- 

 lingen af Tidsmomenterne (w — eller — v_> ligegyldigt), men paa en bestemt 

 Fordeling i Stavelser og disses Folge ( — w, modsat w-^-). Derved og tillige 

 ved andre (en udfbrl'gere Fremslilling kraevende) Grunde bestemmes tillige 

 Omfanget af den Substitution af ^Fkjvivalenter (w ^ for — og — for w «-<), 

 der er eiendommelig for denne Metrik (i Modsaetning til vor), fordi Tidsudfyld- 

 ningen giver Grunddelene deres Betydning. Spondeen og Tribrachen ere kun 

 slige iEqvivalenter , ikke i sig selv rhythmiske Fodder, da de ikke indeholde 

 Modsaetning, og der kan derfor ikke dannes saeregne Vers af dem. (Forresten 

 kan i visse Former baade Oplosning til korte Stavelser og Contraction til lange 

 have en characteristisk Virkning og derfor vaere fast Regel.) Grunddelenes 

 bestemte givne Form gjor denne Rhythmus tilstraekkelig let opfattelig ikke blot 

 ved Forholdet 2 : 2 og 2 : 1 imellem de modsatte Dele, Arsis og Thesis, 

 men ogsaa ved Forholdet 2 : 3 ( — w w ^, — w — , Paeon ogCreticus). For- 

 resten laa der i de antike Vers et stort Baand for den musikalske Compositions 

 Taktbevaegelse; thi denne maatte ikke forstyrre den Fordeling af Tidsmomen- 

 terne, der udgjorde Verset. Naar den musikalske Taktbevaegelse sluttede sig 

 til Versets Regelmaessighed, blev paa den anden Side Femtedeelstakten (2 : 3, 

 svarende til Paeon) tilladelig. 



] ) Man siger, at Latineme undgik Ecnstavelsesord 1 Slutningcn af Hexametret for ikke at 

 anbringe en tonlos Endestavelse i den sidste vigtige Arsisj og man udfinder subtile (rig- 

 tignok ganske modsatte) Virkninger, som Digterne have villet opnaae, hvor de cndte et 

 Hexameter med Eenstavelsesord. Sagen er, atRomerne meget sjelden kunde ende et Hex- 

 ameter saaledes; thi, naar Conjunctioner og Praepositioner, der af andre Grunde ikke slutte 

 et Vers, rcgnes fra, have Romerne i det Hele fire Eenstavelscsverber (est, sunt, es, vult) 

 og faa Eenstavelsessubstantiver, der endda alle udenfor Nominativ (i Neulr. Accusativ) blive 

 Fleerslavelsesord. Est staaer, som bckjendt, meget hyppigt i Enden af Vers. 



