27 



Accent er en fast Accent (i det Hele paa Ordenes Stammestavelser), der frem- 

 haever det for Betydningen Vaesentlige og som altsaa i Talens Gang virker rhetorisk. 

 De Gamles Accent, skjondt udgaaende fra Verbets Stammestavelse, er flyttelig 

 under Qvantitetens Herredomme, der i Graesk foreskriver, hvor Accenten kan 

 staae, i Latin, hvor den skal staae (tmrco, sivntov, tvcp&ijvcci, xetv^svoq, 

 TV(p&t]Go[j,evocj, wq&Wphwr, amo, amavi, amavissern, amavissetis). Dette staaer 

 nu atter i inderlig Forbindelse me.d de gamle Sprogs grammatiske Bygning, 

 Ordenes staerke og jevne Udfoldelse i Boiningsendelser i Modsaetning til vore 

 Ords Concentration omkring den fast og staerkt betonede Kjerne. Accenten 

 spillede i de gamle Sprog den samme Rolle, som Qvantiteten hos os; ligesaalidet 

 som det hos os for en rigtig Udtale er uvigtigt, om vi sige o eller 6, ligesaalidet 

 var Accenten uvigtig hos de Gamle, men den var ikke det Principale. (Baade 

 ved Flexionens storre Herredomme over Ordenes Endelser og ved selve Udtalen 

 efter Qvantiteten var Rimet udelukket fra den gamle Versebygning; Rimet for- 

 udsaetter Stavelser udhaevede ved Betoningen.) De Steder hvor man i Graesk, 

 for at forklare Uregelmaessigheden i Vers, liar antaget i det Ringeste et secun- 

 daert Hensyn til Accenten i Versebygningen, ere aldeles vilkaarlig udtagne af 

 en Maengde, hvoraf de ovrige ikke tillade denne Forklaring, der tillige forvirrer 

 de regelmaessige Vers. Det er i den nyere Tid en almindellg udbredt og i 

 mange metriske, grammatiske og litteraerhistoriske Boger gjentagen Mening, 

 at de aeldste Romere have skrevet Vers efter Accenten, men at de Digtere, 

 der indforte Efterligningen af den graeske Poesie og skabte en Litteratur, have 

 indfort det graeske prosodiske Princip; som om det stod i Digternes Magt at 

 skabe et Princip, der modstred Sprogets Udtale og folgelig var Folkets Ore 

 ufatteligt. Den heleForestilling om Accentens Betydning i den aeldste romerske 

 Versebygning viser sig ved naermere Betragtning som en med den meest paa- 

 faldende Forvirring og Lettroenhed udspunden Vildfarelse, der ikke gaaer laen- 

 gere tilbage end til Bentleys Udgave af Terents, der dog er langt fra at have 

 fremsat Vildfarelsen i det Omfang, den siden har faaet, og op til Bentleys lidet 

 aeldre Landsmand Wase. Derimod er den latinske Accent, som ovenfor be- 

 maerket, noiagtig bunden til Qvantiteten, da den altid ligger paa naestsidste Sta- 

 velse, hvis denne er lang, ellers paa trediesidste. Heraf folger, at i visse Vers- 

 former , navnlig den trochaiske, Raekken af betonede og ubetonede Stavelser 



