26 



liig to korte* Dette gjorde de Gamle, fordi de i daglig Tale udtalte Ordene 

 efter Qvantiteten, horte denne staerkt og tydeligt, men Accenten underorduet. 

 Denne Saetning, hvis Miskjendclse hindrer enhver begribelig Fremstilling af den 

 gamle Metrik, fremgaaer ikke blot umiddelbart afVersene selv, der kun derved 

 fik Gyldighed og Virkning paa Oret og en Norm for Stavelsernes prosodiske 

 Beskaffenhed , men den udtales med een Mund af alle de gamle Rhetorer, af 

 Aristoteles som af Dionysius Halicarnassensis, af Cicero og Quintilian, der, hvor 

 de tale om Velklang i det prosaiske Foredrag, ene og alene tage Hensyn til 

 Stavelsernes Qvantitet og Stavelseraekkens Beskaffenhed i denne Henseende, og 

 handle derom med stor Udforlighed, men aldrig naevne Accenten herved. Her- 

 til kommer et hoist vigtigt Punkt, der endnu ikke er noksom fremstillet i dets 

 Betydning og benyttet, skjondt det kaster et klart Lys til begge Sider, det er, 

 Overgangen til en forandret Versbygning ifolge Overgangen til en anden Udtale. 

 Overgangen til den nuvaerende (nygraeske) Udtale efter Accenten (som hos os) 

 skeete efterhaanden i Aarhundrederne efter Christus; (hos Latinerne fremtraede 

 Sporene heraf i det fjerde Aarhundrede). I den davaerende aldeles traditionelle 

 og ufrie Poesie beholdtes imidlertid den gamle Verskunst, der, bygget paa en 

 forsvindende eller forsvunden Udtale, var Oret fremmed (ligesom vi skrive la- 

 tinske Vers imod vor latinske Udtale); men tillige hores fra de Laerde Klager 

 over Folkesange {nohxixu), hvori Naturen gik over Optugtelsen og den da- 

 vaerende virkelige Udtale fulgtes. Efterhaanden blev det selv de Lserdere for 

 besvaerligt at skrive Vers efter en forsvunden Udtale; man indskraenkede sig 

 altsaa til at iagttage den i Orthographien synlige Qvantitetsforskjel (^ w mod 

 e, o), men opgav den blot horlige (som nu ikke laengere hortes), saa at ethvert 

 a, h v brugtes vilkaarligt som langt eller kort. Endelig opgives ogsaa denne 

 Levning; men foier sig efter Naturen og skriver Vers alene efter Accenten, 

 ligesom vi (med lignende Observants og Frihed, f. Ex. at i Fleerstavelsesord 

 den ubetonede Stavelse, som ikke staaer ved Siden af den betonede, kan faae 

 en Biaccent, og f. Ex. awsxevd-rj^av maales / w / w /); og disse Vers efter 

 Accenten ere de eneste graeske eller latinske Vers, som vi virkelig laese rigtig 

 som de laestes i den Tid, de skreves. At nu i de Gamles Udtale Qvantiteten, 

 ikke Accenten, herskede, haenger paa det Noieste sammen med den store For- 

 skjel imellem Accentens ovrige Beskaffenhed i de gamle Sprog fra vor Accent, 

 en Forskjel, som aldeles oversees i de almindelige Raisonnements herom. Vor 



