25 



Rhythmens Betydning ligger ikke, hvor Hermann, Boeck og Apel, skjondt 

 indbyrdes uenige, dog alle have sogt den, i Reprcesenlalionen af et vist andet 

 Begreb eller Forhold i Tilvaerelsen , men i dens eget Vaesen som velgjorende 

 Enhed og Orden i Mangfoldighed, som behagelig sandselig Affection og som 

 Indtryk, der fremkalder en aandelig Reaction og Bevidsthed. 



Saadanne Characteristiker, der give Stavelserne en til Rhythmens Frem- 

 bringelse skikket Modsaetning, ere nu Accenten og Qvantilelen. I Sprog, der 

 udtales som vort, er Qvantitetsforskjellen ikke forsvunden, men underordnet og 

 afficerer ikke Oret som det Vigtigste i Udtalen; alle Stavelser kunne altsaa i 

 denne Henseende (i Vers) gjelde for lige, medens de derimod staerkt og be- 

 stemt adskilles ved Betoningen. Rhythmen frembringes altsaa ved at anordne 

 Stavelser saaledes, at de ved Betoningen maerkede og ikke maerkede Stavelser 

 danne ligelange og ligeformede Afsnit (B) 1 ) (eller Combinationer af Afsnit). 

 Omfanget af Afsnittet, Foden, er givet , foruden i det almindelige Krav paa let 

 Opl'attelighed, i Graendsen for Muligheden af at udtale en Raekke ubetonede 

 Stavelser efter en betonet ('v w sJ ! , svingende med SvcerdeO. Dette er vor Me- 

 trik. Hvor for vi skrive Vers efter Accenten, sporge vi ikke om; thi vi fole, 

 at vi ikke kunne Andet, men om de Gamle gjore vi et sligt Sporgsmaal. Paa 

 dette vor Metriks Grundlag beroer Udelukkelsen af Former, der ere den an- 

 tike Metrik eiendommelige. Da Stavelserne ikke vurderes efter Udstraekning, 

 men efter en anden Charakteer, gives her ikke en Oplosning og Sammentraek- 

 ning af Grunddelene i Foden som naar i de gamle Sprog — oploses til ^ *■* 



(w w w for — w) eller w w sammentraekkes til — ( for — w w); 



den Modifikation, der hist er imellem den rene trochaiske Raekke ( — w — w 

 — w — w) og den kun tilnaermelsesviis fremstillede ( — w — w" — w — T3"), 

 falder bort; da to virkelig betonede Stavelser kun kunne bringes sammen ved 

 moisommelig Kunst og i en bestemt, meget indskraenket Form (i to Eensta- 

 velsesord eller i en betonet Endestavelse og en Begyndelsesstavelse) , bortfalder 

 Spondeen, o. s. v. 



De Gamle skreve derimod deres Vers efter Qvantiteten, det er, efter 

 Vocalernes og Stavelsernes Udtales Form, der tillige, ved samme Hurtighed i 

 Udtalen , danner et bestemt Udstraekningsforhold , saa at den lange Stavelse er 



J ) Om de Frihedcr, der kunne tillades, kan i dette korte Omrids ikke tales. 



4 



