56 



Herved hverken berove vi Naturen det Skionne, som lilhorer 

 den, forvanske eller forringe dels Vaerd. Vi lilegne det tvert- 

 imod det Vaesen, der eiendommeligt lilhorer det Naturskionne, og 

 hienile det den Virkning og Belydning, som det har i Forholdet 

 til Konstens Skionhed. Jeg har allerede fra een Hovedside sogt 

 at belyse deltc Forhold; jeg vil endnu forsoge at betragte det fra 

 en ikke mindre va?senllig Side. Derhos maa jeg dog forudsende 

 en her ganske fornoden Erindring. Jeg finder det hverken nod- 

 vendigt, eller seer mig i Stand til at udvide denne Betragtning, 

 til at berore eller fremsaotte de Grundbegreber, hvorpaa man 

 bygger Laeren cm det Formskionne i Almindelighed — altsaa 

 gieldende baadc i Naturen og i Konsten; jeg forudsaelter det som 

 bekiendt, at de, under forskiellige Udlryk, dog i det Vaesentlige 

 kunne bringes tilbage til Ideen om en Harmonie, et harmonisk 

 Forholdj der finder Sled og aabenbares imellem en Heelhed og 

 dens Dele; imellem en Eenhed og det Mangfoldige, hvori den kan 

 oploses, osv. Saaledes kan jeg heller ikke her, i at betragte det 

 Naturskionne, soge at heeve mig til det hoieste speculative Standpunkt, 

 hvor Aandens Syn og Taenkningens Oploftelse ikke standser ved 

 de OS naermest omgivende jordiske Phaenomener; men sliger op i 

 den hele synlige Skabnings, eller Universets Aabenbaring, og 

 ha3ver sig til en philosophisk eller physisk Verdensbeskuelse, ved 

 hvilken adskillige aeldre og nyere Teenkere og Forskere paa for- 

 skiellige Maader have dannet sig Ideen om en kosmisk Harmonie, 

 eller om Universets Skionhed.*) Denne sublime Idee tilhorer 

 mere den speculative Physik og Naturphilosophie, end den egent- 

 lige ^sthetik eller Skionhedslaere, der naermest soger at oplyse 



*) Det er bekiendt, at bl. a. Tyge Brahes Yen, den beiomte Astronom Keppler 

 var tilbdielig til at tainke sijj og fremstille (i bans „Mysteiiuni cosmograpbi- 

 ciim.* Tubingen 1596) den bele Kosmos, eller Vcrdensbygningen, under For- 

 men af en a'stbetiskldec, eller saaledes, at der i densDimensioner og Forhold 

 maatte ligge en vis Skionhedsregel. Den nyestc Fortolker af Kepplers astro- 

 nomiskc Idecr („Johann Kepplers astronomischc Weltansicbt, \on E. F.Apelf,^ 

 Lpz. 1849. 4. p. 44) siger navnligcn om bans Rlening, at kunne absolut be- 

 stemnie Himmcllegemernes Gang cfler en apriorisk Lov: „at denne Kepplers 

 Verdensbeskuelse grunder sig i sidsle Instants paa en Forvexling af Naturlove 

 med (psthetiske Ideer.^ 



