230 



vandring herskede bl. A. i Frankrige, og som liar byggel de 

 nysneDvnle Steengrave. Del maa, som ovenfor berort, nclop 

 have vjBret i Brelagnes afsides Egne at Sleenaldercns Urfolk 

 bar havt Leiligbed til licngst at forlsaelle sin uafhaengige Til- 

 vaDFclse, og saalcdes ogsaa til at eflerlade sig de slorsle og 

 mecst imponerende Mindesmaerker. 



Ligesaa inlcressanle som de franske ^dolmen'* ere for 

 Sammenligningens Skyld med vor Steenalders Mindesmaerker, 

 ligesaa la^rerige for os ere fremdeles de lalrige, allevegne i 

 Frankrige adspredte Levninger fra det naestpaafolgende Tidsrum 

 eller den saakaldte ,,Broncealder*\ da man vel havde faaet 

 Redskaber af Metal, nemlig Bronce (Kobber og Tin), men da 

 man endnu ikke var naaet til Brugen af Jern. For vortNordens 

 Vedkommende er det bekjendt nok, at man allerede af skrift- 

 lige Kilders, om end tvivlsomme, Udsagn bar villet paapege en 

 seldgammel kellisk Befolkning i det sydlige Skandinavien, og at 

 man endvidere bar villet styrke de foregivne Beviser berfor 

 ved de jordgravede Oldsagers Vidnesbyrd. Man bar sagt, at 

 de mange ber i vort Norden, isaer i de danske Lande og i de 

 sydlige Egne af den skandinaviske Halvo opgravede Redskaber, 

 Vaaben og Smykker af Bronce (Kobber og Tin) saavelsom ogsaa 

 adskillige i Forbindelse med disse Broncesager fundne Guld- 

 smykker nodvendigen maalle vaere keltiske, og hidrore fra en 

 gammel kellisk Befolkning, da ganske lignende Oldsager af 

 Bronce og Guld byppig findes, og naesten kunne siges at have 

 hjemme i de af Kelterne forhen beherskede Lande Frankrige 

 og England. Denne Beviisforelse spiller bl. A. endnu en slor 

 Rolle i Norge, hvis nyeslc Hislorieskrivere ikke bave taget i 

 Betsenkning at benytte den som et va?senlligt Slottepunkt for 

 en beelt iidviklet Theori om en gammelkeltisk Bebyggelse af 

 det sydlige Skandinavien. 



Som en paafaldende Modsaetning til den Bestemthed, bvor- 



