27 



ridser eller Snit af skarpe Inslrumenter i Nserheden af Ledfla- 

 derne, som om det var Maerker af Feilsnit ved Overskjseringen 

 i Leddene, og at Skaarene af Lerkarret vise, at dette baade i 

 Masse og Form stemmer aldeles ined Stenalderens Kar. — Alt 

 dette i Forening med de ovennaevnte utvivlsomme Gjenstande 

 fra Stenalderen, fundne i samme Dybdc og kun faa Alan der- 

 fra, gjor det rneget sandsynligt, at Knoklerne ere virkelig i 

 Stenalderen komne ned i Mosen; men bar dette vaeret Tilfaeldet, 

 maa Faareslaegten allerede dengang have vaeret her i Landet, 

 noget hvorom vi ikke have nogetsomhelst andet Vidnesbyrd og 

 med hvis Antagelse man derfor maa vaere meget vaersom, indlil nye 

 Kjendsgjerninger slille Forholdet i en bedre Belysning. Saa- 

 meget bliver under alle Omslaendigheder vist, at Knoklerne ifolgc 

 Torvmosens hidtil kjendte BeskafTenhed og den Dybde, hvori de 

 i denne bleve fundne, maa ansees for at vaere af hoi JElde, 

 hvorom ogsaa den usaedvanlig gode Tilstand, hvori de befindes, 

 vidne. 



De tilhore idetmindste to forskjellige Individer, af omtrent 

 samme Slorrelse, thi de fire af dem ere 5'' lange og den femte 

 4" 3'", i Laengde afvige de saaledes ikke fra det tamme Faars, 

 men de ere meget spinklere. 



Saasnart Sporgsmaalet har vaeret om paa en saavidt mulig 

 lilfredsstillendeMaade atgodtgjore, til hvilken af de store Folke- 

 stammer, Landets Urfolk henhorte, bar man altid maattet be- 

 klage, at vore Museer kun ere i Besiddelse af Cranier og ikke 

 af hele Skeletter. Craniernes Antal tiltager med hvert Aar, 

 men endnu have vi ikke et eneste Skelet, end sige saamange, 

 at Folkets almindelige Bygning deraf kunde skizzeres. Dette 

 Savn maerkes imidlertid ikke alene, naar det gjelder om at paa- 

 pege, hvilken Hovedstamme af Menneskeslaegten det var, som 

 har givet det nordlige europaeiske Sleltetland sine forste Ind- 

 vaanere; men det traeder allerede foleligt nok frem ved Besva- 



