21 



det könen här äro nästan lika färgade och de eleganta röda vax- 

 lika spetsarue på vingfjädrarne nästan och stundom fullkom- 

 ligt lika tydliga hos honan som hos hanen. Likväl bygger denna 

 fågel ett öppet näste och en person, som ser densamme skall 

 ej gerna medgifva att han lemnar något stöd för Wallaces 

 teori. Men man måste betrakta honom icke i ett museum, utan 

 ute i naturen; och man skall finna att han i sjelfva verket ge- 

 nom sin färg blir så skyddad som någon fågel kan blifva. Han 

 häckar endast under mycket höga latituder och nästet, placeradt 

 i furorna, är bildadt hufvudsakligen af lafvar. Nu äro de fina 

 grå- och ask-lika samt purpurartade färgtonerna på hufvud och 

 kinder jämte det gula pä vingar och stjert, färger, hvilka full- 

 komligt harmoniera med färgerna af särskilda arter lafvar, under 

 det de lysande röda spetsarne fullständigt representera de kar- 

 mosinröda fruktifikationerna hos en allmän laf, Cladonia coccifera. 

 Då fågeln sålunda sitter i sitt näste, framställer honan alls in- 

 gen färg, hvilken vore främmande för det material, hvaraf detta 

 är hopsatt, och de särskilda färgerna äro ordnade enligt ungefär 

 samma förhållanden, i hvilka de förekomma i naturen. På äf- 

 ven ett kort afstånd är fågeln nästan omöjlig att särskilja från 

 det näste, hvari han sitter, eller från eu naturlig gyttring af laf- 

 var och blir derigenom fullkomligt skyddad. 



I andra fall kunde man invända att fåglar finnas, hos hvilka 

 honan eger en mera brokig och lysande drägt än hanen, och 

 dock borde ju just honan vara protegerad, då pä henne äggens 

 utkläckning beror. Sålunda äro båda könen till Phalarojnis fu- 

 Ucarius under vintern nästan fullkomligt lika hvarandra, me- 

 dan honan om sommaren erhåller en mera glädtig och lättare 

 skönjbar bröllops skrud. Men också detta inkast faller snart, 

 blott man undersöker fågelns naturalhistoria, och förvandlas, äf- 

 ven det, i stället till ett ytterligare bevis för Wallaces åsigt. 

 Här eger nemligen det märkvärdiga förhållande rum att det icke 

 är den mera lysande honan, utan den mattare färgade hanen, 

 som rufvar äggen, liggande pä dem, der honan lemnat dem pä 

 den bara marken. Liknande torde fallet vara med en annan 

 art (Endromias morinelliis), hos hvilken samma omvända för- 

 hällande, hvad beträffar färgen, eger rum emellan hane och hona. 



