gra sådana, som synas oss hafva allmännare intresse; ocli om de 

 äfven i månget fall låta oss betrakta naturen med andra ögon 

 än förr och tvinga oss att offra mången poetisk tanke, som hit- 

 tills fylt vår själ vid naturens åskådning, sä tro vi dock förvisst 

 att det mindre offras för det större och att dessa offer på san- 

 ningens altare rikligen belönas genom de stora vyer, h vilka der- 

 vid öppnas för oss i naturens innersta verkstad. Naturbarnet, 

 som skådar upp till den klara natthimlen med dess tusen ljus, 

 erfar en obestämd känsla af det oändeliga och en fridfull andakt 

 faller öfver dess sinne; men hvilken långt djupare poesi förmår 

 icke astronomen frånvinna himlahvalfvet, väl ej lika omedelbar, 

 men i stället af sä oändeligt mycket högre art? Han tror väl 

 icke mera att Skaparen i sin godhet gjort miljoner strålande 

 verldar blott till öguafägnad för en varelse pä en bland de min- 

 sta af dera; men han står häpen af beundran inför de lagar, 

 som sammanhålla denna oändliga verlds-mekanism, under det 

 känslan af detta oändeliga icke mera verkar pä honom såsom 

 en blott obestämd stämning; med sin ande kan han omfatta hela 

 denna komplex af miljoner verldar och miljonertal mil, och, 

 om någon, njuter han i känslan häraf. Sä liten inför alltet han 

 än känner sig, sä höjes han dock derjämte öfver detsamma. 

 Detta är vetenskapsmannens himlastege, pä hvilken han stiger 

 till möte med Gud. 



Och sä är det öfver allt i naturen för naturforskaren, der 

 han går fram. Vi fä lemna vår småaktiga och fåfänga egen- 

 kärlek, som tror att allt blifvit skapadt för oss; vi fä lära oss 

 att fåglarnes sånger icke äro till för att fägna värt öra, lika 

 litet som ängens fagra blomster vårt öga; vi fä till sist nöja 

 oss att med icke allt för stort börds högmod skåda ned pä de 

 varelser, hvilka jämte oss och sä väl som vi hafva rätt till denna 

 jord. Men då vi så nödgas ödmjuka oss för sanningens skull, 

 fyller hon ^ss i stället med en ända in i vår andes djup gri- 

 pande känsla af beundran, som icke är blott en ögonblickets 

 stämning, framkallad på de yttre sinnenas väg, men som på tan- 

 kens böljor flutit in i vårt innersta, för att der bestå och stän- 

 digt ånyo låta oss erfara sin tjusning. Detta är vetenskapens 

 poesi, der hvarje ord är sanning, och der till hvarje bokstaf kan 



